Kungliga intriger, antika enstöringar, stora romanser, kriminella genier och sociala pionjärer; Allt om historia är fullspäckad med dem alla och det är alltid ett nöje att avsluta året med att välja ut några av de bästa exemplen att dela med sig av i vår senaste årsbok. I år bjuder vi på en särskilt riklig skörd av berättelser om allt från kortlivade monarkier till Stonehenges hemligheter och från hämndlystna samurajer till maffiaintriger på Kuba. Du kan avslöja den verkliga historien bakom Tutankhamun, lära dig hur en stor georgisk drottning hjälpte till att galvanisera sitt folk, varför de teutoniska riddarna fruktades lika mycket i Europa som i det heliga landet och varför Mary Wollstonecraft är en så hyllad författare. Vi vill gärna tro att det finns mycket för alla att njuta av i varje nummer av Allt om historia och det årliga är inte annorlunda. Njut av denna kurerade samling av det bästa från tidningen.

Innehåll

Forntida berättelser010Stonehenges hemligheterupptäck hur och varför detta monument byggdes
020Zenobia: krigardrottningKvinnorna som utmanade Roms makt
026Rebelliska grekiska filosoferexentriska tänkare och deras vilda idéer förklaras
032Tutankhamunupptäck den verkliga historien om Egyptens pojkkung

Kungar och drottningar044Maria mot Elisabetdrottningarnas kamp som omformade den brittiska monarkin
054Den första (och sista) kungen av HaitiHur Henry Christophe gick från rebell till tronen
060Victoria & Albertden stora romansen som lämnade ekon genom historien
070Tamar den storahur den legendariska monarken ledde en guldålder

Krigsberättelser078De sista korsfararnaavslöja de teutoniska riddarnas många hemligheter
088De 47 roninernas hämndSamurajernas självmordsuppdrag som chockade Japan
094USS Indianapolis liv och dödfrån atombombstransporter till hajattacker

Brott och brottslingar102Gangstrarnas paradishur maffian fick fotfäste i Kuba före Castro
108Förfalskaren som lurade nazisternaVar Han van Meegeren en skurk eller en hjälte i motståndsrörelsen?
114Yakuzas födelseatt reda ut den kriminella organisationens sanna ursprung

Anmärkningsvärda kvinnor122Mary Wollstonecraftvar den här banbrytande författaren den första feministen?
128Den första romanförfattarenHur Murasaki Shikibu förändrade skrivandets villkor
132Den verklige gentlemannen Jackupptäck Anne Listers banbrytande liv
138Renässansens kvinnorkonstnärer, poeter och tänkare som hjälpte till att forma en rörelse

gamla berättelser

Forntida berättelser

HEMLIGHETER

Stonehenge

Från ceremoniplats till solkalender - ta reda på hur och varför detta forntida monument byggdes

Skrivet av Owen Jarus

Illustration av: Kevin McGivern

Stonehenges hemligheter

Stonehenge är ett massivt stenmonument på en kalkrik slätt norr om den nuvarande staden Salisbury i England. Rforskning visar att platsen har utvecklats kontinuerligt under cirka 10.000 år och nya upptäckter fortsätter att göras, vilket avslöjar ett komplext landskap som forskarna fortfarande försöker förstå.
Många andra forntida megalitiska strukturer har upptäckts runt om i världen. Även om många av dem tros vara äldre, vissa är större och några förmodligen är mer historiskt viktiga, är Stonehenge fortfarande den överlägset mest kända - ett välkänt namn som lockar nyfikna besökare från hela världen.
Teknik som markpenetrerande radar och elektromagnetiska induktionsundersökningar avslöjar resterna av strukturer som ligger under ytan, vilket gör det möjligt att göra nya upptäckter om det landskap som Stonehenge ligger i. Framsteg inom analysen av växt-, djur- och mänskliga kvarlevor gör det dessutom möjligt för forskare att lära sig mer om de människor som byggde och använde Stonehenge. Men trots alla dessa framsteg är det fortfarande oklart vad Stonehenge användes till.
Bubyggnaden av Stonehenge
Ten struktur som vi kallar Stonehenge byggdes för mellan cirka 5.000 och 4.000 år sedan. Det byggdes vid en tidpunkt då skrift inte användes på de brittiska öarna, vilket innebär att dagens forskare i hög grad måste förlita sig på arkeologiska lämningar för att förstå monumentet.
Arunt 3500 f.Kr. byggdes en rektangulär inhägnad som var ca 3 km lång norr om den plats där Stonehenge skulle komma att uppföras. Den kallas "cursus" eftersom den person som upptäckte den på 1700-talet, William Stukeley, trodde att det var en romersk kapplöpningsbana för vagnar och kallade den cursus (ett romerskt namn för cirkus). I dag vet vi att det inte stämmer och även om syftet med cursus inte är klarlagt byggdes den årtusenden innan romarna anlände till Storbritannien.
Arunt 3000 f.Kr. grävdes ett cirkulärt dike runt det som skulle bli Stonehenge tillsammans med en serie på 56 hål - ibland kallade "Aubrey-hål" efter deras upptäckare på 1700-talet John Aubrey. Hålen kan ha hållit timmerstolpar eller stenar, men det är osäkert. Det är möjligt att hälstenen, som ligger utanför ingången till Stonehenge, placerades vid den här tiden, men även detta är osäkert.
Aomkring 2500 f.Kr. förändrades Stonehenge: en serie sarsenstenar restes i form av en hästsko, och varje par av dessa enorma stenar hade en överliggare av sten som förenade dem. En ring av sarsensstenar omgav hästskon och deras toppar anslöt till varandra, vilket gav sken av en gigantisk sammankopplad stencirkel som omgav hästskon. "Altarstenen", som den nu kallas, placerades i mitten av hästskon. Denna sten är en stor platta av grönaktig gammal röd sandsten som hämtades från Wales. Altarstenens syfte är ett annat mysterium.
Tsarsens är upp till nio meter höga och väger i genomsnitt 22,6 ton. Det är en allmän uppfattning att de hämtades från Marlborough Downs, 32 km norrut.
"Det skulle ha varit mycket lätt för byggare att hitta stenar som dessa. Marlborough Downs... har ett stort antal stenar, även i dag", säger David Nash, professor i fysisk geografi vid University of Brighton, som har studerat sarsenstenarna ingående. Två cirklar av blåstenar placerades mellan cirkeln av sarsens och sarsens i form av en hästsko. Dessutom restes fyra "stationsstenar", som de nu kallas, utanför Stonehenge.
Aomkring 2300 f.Kr. genomgick Stonehenge ytterligare en förändring då blåstenarna flyttades om. En cirkel av blåstenar placerades mellan den yttre cirkeln av sarsens och sarsens i form av en hästsko. Samtidigt placerades en annan cirkel av blåstenar inom hästskon. Vid den här tiden byggdes en "aveny" som förband Stonehenge med floden Avon.
Tblåstenarna (som har fått sitt namn eftersom de har en blåaktig färg när de är våta eller nybrutna) väger upp till 3,6 ton och kommer från flera olika platser i västra Wales, och har transporterats så långt som 225 km, enligt Richard Bevins, geolog vid National Museum of Wales. Tetta var den sista stora byggfasen som ägde rum vid Stonehenge. Allt eftersom tiden gick förföll monumentet, en del av stenarna föll omkull och andra togs bort.
Tet finns ett intressant samband mellan det närbelägna Cursus-monumentet och Stonehenge. Arkeologerna fann att det stora 3 km långa Cursus-monumentet hade två gropar, en i öster och en i väster. Dessa gropar ligger i sin tur i linje med Stonehenges hälsten och allén.
"Plötsligt har du en länk mellan [Cursus-monumentet] och Stonehenge genom två massiva gropar, som verkar vara i linje med soluppgången och solnedgången vid midsommarsolståndet", förklarar Vincent Gaffney, arkeolog vid University of Bradford, som leder ett projekt för att kartlägga Stonehenge och dess omgivningar.
Tet finns flera andra solståndsinriktningar vid det forntida monumentet. Under sommarsolståndet går till exempel solen upp bakom hälstenen och dess första strålar lyser in i hjärtat av Stonehenge. När den största trilitonen i monumentet stod upp (den har nu kollapsat) skulle solen ha gått ner mellan det smala gapet mellan dessa stolpar under vintersolståndet.
Tarbetarna
Sågra av de människor som byggde Stonehenge kan ha bott nära monumentet i en bosättning som grävdes ut vid Durrington Walls. En cirkel av trästolpar hittades nyligen på denna plats, och det finns också bevis för festande vid Durrington Walls men inte vid själva Stonehenge, enligt Richard Madgwick, universitetslektor i arkeologisk vetenskap vid Cardiff University.
Madgwicks forskning om grisben vid Durrington Walls har visat att människor tog med sig grisar från hela Storbritannien för att hålla festmåltider. Få djurben har hittats vid själva Stonehenge, vilket tyder på att människor föredrog att festa en bit bort från platsen.
"Festerna var en viktig del av vad som hände i Stonehenge-landskapet och förmodligen en viktig del av mobiliseringen av människor inför byggandet", förklarar Madgwick.
Iet är okänt hur människor flyttade blåstenarna från västra Wales. Ett experiment som genomfördes 2016 av forskare vid University College London visar att det är möjligt för ett dussin personer att flytta en sten på ett ton på en träspårväg, men om denna teknik verkligen användes är osäkert. En studie från 2019 i den arkeologiska tidskriften Antiquity föreslogs att grisfett kunde ha använts för att smörja alla spårvägar som användes, vilket gjorde det lättare att flytta stenarna. Vädret i sig kan också ha hjälpt byggarna att flytta blocken. "Det våta vintervädret skulle också ha bidragit till att hålla dem [stenarna] glidande", förklarar Barney Harris, en forskare som i sin doktorsavhandling har skrivit om det arbete som skulle ha krävts för att bygga Stonehenge.
Aannan möjlighet är att glaciärer under den senaste istiden flyttade några av blåstenarna närmare Stonehenge, vilket innebär att byggarna inte behövde ta med dem hela vägen från Wales. Denna idé har dock inte fått något större stöd bland arkeologer.
Watertransport med flottar är en annan idé som har föreslagits, men forskarna ifrågasätter nu om denna metod var genomförbar. Bevins team fann att 55 procent av blåstenarna kommer från en plats som heter Carn Goedog i västra Wales, som ligger tillräckligt långt från vattenvägar för att det skulle ha varit svårt att transportera dem med flottar.
Harris uppskattar att det skulle ha krävts 810.000 arbetstimmar för att flytta blåstenarna från västra Wales, och han säger att det skulle ha krävts cirka 5,3 miljoner arbetstimmar för att flytta sarsenstenarna från Marlborough Downs och resa dem vid Stonehenge.
"Byggnadsarbetarna var förmodligen en blandad skara, som omfattade en mängd olika aav individer, inklusive kvinnor och barn", säger Harris. "De levde, festade och arbetade troligen tillsammans med byggandet av Stonehenge på säsongsbasis." Han tror att en mindre grupp människorsannolikt ritade Stonehenge och övervakade byggandet.
Forskning som utförts av medlemmar i Stonehenge Riverside Project visade att arbetarna som byggde Stonehenge åt en kost som innehöll nötkött, fläskkött, nötter, frukt och mejeriprodukter för att ge dem styrka för deras extremt mödosamma arbete. Susan Greaney, arkeolog och senior fastighetshistoriker på English Heritage, säger att nötter och frukt till och med kan ha kokats med köttfett för att bli "en fantastisk energibar", full av kalorier
Sacred landskap
För vad forskarna kan se ansågs Salisbury Plain vara ett heligt område långt innan Stonehenge byggdes på platsen. Redan för 10.500 år sedan restes tre stora tallstolpar, som var ett slags totempålar, på platsen.
On annan berömd plats i landskapet nära Stonehenge kallas Woodhenge. På denna plats fanns sex cirklar av trästolpar, omgivna av en vall och ett dike. Trästolparna, som byggdes omkring 2500 f.Kr., har för länge sedan vittrat bort och betongmarkörer visar nu var stolparna en gång stod. Platsen upptäcktes 1925 när flygfoton visade ringar av mörka fläckar i ett vetefält. Vid utgrävningarna av Woodhenge fann man rester av keramik, stenverktyg, djurben och människoben, och minst två personer har begravts på platsen. Det exakta syftet med Woodhenge, liksom Stonehenge, är fortfarande osäkert.
Nya upptäckter görs, till exempel rapporterade forskare som använde markpenetrerande radar 2014 att de hittat minst 17 helgedomar nära Stonehenge. Tidigare i år identifierade forskare 415 potentiellt stora gropar som var större än 2,4 meter i diameter och ca 3.000 mindre gropar som var mindre än 2,4 meter i diameter. Vissa av dessa gropar användes för jakt medan andra kan ha haft en ceremoniell betydelse. Groparna hittades med hjälp av fältundersökningar med elektromagnetisk induktion, en metod som analyserar markens elektriska ledningsförmåga för att hitta arkeologiska lämningar. Mer fältarbete måste göras för att se hur många av dessa potentiella gropar som faktiskt är gropar.
Det har upptäckts dussintals gravhögar upptäckts nära Stonehenge, vilket tyder på att hundratals, om inte tusentals människor begravdes där under forntiden. Faktum är att kremerade kvarlevor har hittats i själva Stonehenge, enligt Matt Leivers, arkeolog vid Wessex Archaeology, en organisation som tillhandahåller arkeologiska tjänster och kulturarvstjänster. Den betydelse som Stonehenge hade bidrar till att förklara varför människor begravdes i eller i närheten av monumentet.
Sågra mänskliga kvarlevor kan ha fraktats långt för att begravas i närheten av Stonehenge. Leivers säger: "Vi vet t.ex. genom isotopbevis att en del av de människor som begravdes vid Stonehenge tillbringade delar av sina liv på det europeiska fastlandet."
Leivers, som har grävt ut några av begravningarna i närheten av Stonehenge, tillägger: "Det förefaller ställt utom allt tvivel att Stonehenge - ett utomordentligt tempel för den upp- och nedgående solen, ett uttryck för människors samhörighet med livets cykler, kugghjulet som fick världen att snurra - hade en berömmelse och ryktbarhet som sträckte sig långt utanför sydvästra Englands gränser. Om det var ett av din religions andliga centra, varför skulle du inte vilja bli begravd där?"
Hunting
Aarkeologer har också funnit bevis för att det förekom omfattande förhistorisk jakt i närheten av Stonehenge. De har till exempel nyligen grävt ut en 10.000 år gammal jaktgrop som enligt Philippe De Smedt, docent i miljövetenskap vid Ghent University i Belgien, "troligen grävdes som en jaktfälla för storvilt som uroxe [en nu utdöd boskapsart], kronhjort och vildsvin"
Tetta landskap var verkligen en utmärkt plats för jakt. Sam Hudson, forskarstuderande vid University of Southamptons skola för geografi och miljövetenskap, håller med om att jägarna i området "särskilt inriktade sig på uroxe, men även andra arter som kronhjort, älg, vildsvin och fisk åts." När Stonehenge byggdes hade människorna i området konsumerat ett stort antal domesticerade djur.
"Jag tror att vid tiden för uppförandet av Stonehenge är det troligt att alla befolkningar åt tamsvin och nötkreatur, liksom små mängder spannmålsgrödor och möjligen även vilda växter", förklarar Hudson.
Warför byggdes Stonehenge?
Många teorier har lagts fram om varför Stonehenge byggdes. "Det är viktigt att komma ihåg att Stonehenge byggdes och användes under en period på mer än ett årtusende, och under den tiden kommer dess betydelse och syfte att ha förändrats mycket, liksom människors skäl till att tycka att det var viktigt", säger Leivers och påpekar att Stonehenge vetter mot den uppgående solen på midsommarmorgonen, vilket tyder på att detta hade en viss betydelse.
Aannan möjlighet är att Stonehenge kan ha använts som en solkalender. I en artikel publicerad i tidskriften Antiquity 2022 använde Timothy Darvill, arkeologiprofessor vid Bournemouth University, numerologi (läran om siffrornas betydelse) för att föreslå hur detta skulle fungera. Stonehenge hade 30 stora sarsenstenar, sammanlänkade upptill med 30 stenöverstycken som bildade en cirkel, skrev Darvill och konstaterade att om man multiplicerade 30 med 12 skulle det ge 360 dagar.
Innerför denna sarsencirkel fanns 10 hästskoformade stenar som var placerade i grupper om två, vilket resulterade i fem par stenar som kan ha representerat ytterligare fem dagar - vilket ger 365 dagar, skriver Darvill. Slutligen finns det fyra "stationsstenar", som arkeologer kallar dem, som ligger utanför sarsencirkeln, vilket kan betyda att man behövde lägga till en dag vart fjärde år med tanke på att solåret är 365,25 dagar.
Aannan idé är att akustiken - att skapa en plats där ljud kan förstärkas - spelade en roll i beslutet att bygga Stonehenge. En studie som publicerades 2020 i tidskriften Journal of Archaeological Science fann att ljudet i den yttre cirkeln av Stonehenge förstärktes av ringen av sarsens mellan tio och 20 procent jämfört med ljud i det fria. Forskningen visade också att tal eller musik som framfördes inom Stonehenge var svårare att höra om man befann sig utanför sarsenscirkeln.
Aannan teori om Stonehenge, som släpptes 2012 av medlemmar i Stonehenge Riverside Project, är att Stonehenge markerar "Storbritanniens enande", en tid då människor över hela ön arbetade tillsammans och använde en liknande stil på hus, keramik och andra föremål. Det skulle förklara varför de kunde ta med sig blåstenar hela vägen från västra Wales och hur arbetskraften och resurserna för byggandet fördelades.
"Stonehenge i sig var ett enormt projekt, som krävde tusentals människors arbete för att flytta stenar från så långt bort som västra Wales, forma dem och resa dem. Bara själva arbetet, som bokstavligen krävde att alla hjälptes åt, skulle ha varit en enande handling", säger professor Mike Parker Pearson vid University of Sheffield.
War druiderna inblandade?
On fråga som ibland ställs är om druiderna var inblandade i byggandet av Stonehenge eller spelade någon roll i de aktiviteter som ägde rum där. Forntida uppgifter tyder på att druiderna var aktiva i Storbritannien och Gallien (dagens Frankrike). Tet tidigaste skriftliga dokument vi har som nämner druiderna är cirka 2.400 år gammalt, förklarar Barry Cunliffe, professor emeritus i europeisk arkeologi, i sin bok Druiderna: En mycket kort introduktion. Stonehenge uppfördes för cirka 5.000-4.000 år sedan, vilket innebär att det finns ett betydande tidsglapp mellan Stonehenge och de tidigaste skriftliga uppgifterna om druiderna. Cunliffe konstaterar i sin bok att druidismen säkerligen går tillbaka tidigare än 2.400 år, men hur långt tillbaka är okänt.
Hutifrån vad som är känt om druiderna tenderar forskare dock att vara skeptiska till en koppling mellan druiderna och Stonehenge. "Klassiska författare hänvisade till forntida druider som bara dyrkade i skogsdungar - det finns inget omnämnande av någon koppling mellan druider och sten [monuments] än mindre Stonehenge", skrev Pearson i en artikel som publicerades 2013 i tidskriften Archaeology International.
Stonehenge idag
Stonehenge finns med på UNESCO:s världsarvslista och även om besökare kan komma nära platsen får de vanligtvis inte röra vid stenarna eller gå in i själva cirkeln. Stonehenge Visitor Centre visar föremål från Stonehenges tid och har ett antal utställningar som beskriver platsens historia. Antalet besökare varierar men brukar uppgå till mer än en miljon per år.
Te "nyhedniska" grupper som omfattar gamla druidiska och icke-kristna trosuppfattningar betraktar idag Stonehenge som ett monument av viss religiös betydelse och besöker ofta platsen vid tiden för solståndet för att uppmärksamma detta. Ibland tillåter tjänstemännen dessa grupper, och andra som vill fira solståndet, att gå in i cirkeln.
Conserveringen av Stonehenge är ett ständigt pågående problem. På 1960-talet använde konservatorerna cementbruk för att fylla i sprickor i stenarna, vilket är ett problem eftersom cement kan leda till skador på stenarna på grund av instängd fukt. År 2021 tog konservatorerna bort cementbruket och ersatte det med kalkbruk som inte fångar upp fukt.
Wäven om det nu växer många lavar på stenarna vill konservatorerna bevara dem snarare än att förstöra dem. Lavarna är "en viktig del av ekosystemet och en vital del av själva stenarnas karaktär", sade English Heritage i ett uttalande 2021.
Texpansionen av närliggande vägar är ett bevarandeproblem. I skrivande stund pågår en rättslig strid om en plan att bygga en 3,2 km lång vägtunnel nära Stonehenge som en del av en plan för utbyggnad av motorvägar. Arkeologer och miljöaktivister menar att tunneln kan ha en negativ effekt på Stonehenge, och ärendet är för närvarande uppe i domstol.

Alla bilder: © Getty Images

OvanEn dramatisk illustration av Stonehenge som visar hur det kan ha sett ut strax efter att det byggdes

NedanVi har kunnat urskilja en hel del om metoderna för byggandet av Stonehenge

En avbildning av hur Stonehenge kan ha sett ut med alla sina stenar stående

En mindre henge?

Gobekli Tepe i Turkiet är ett mycket äldre megalitiskt monument som förmodligen är viktigare än Stonehenge

Stonehenge är visserligen världens mest kända megalitmonument - ett känt namn som de flesta känner till - men det är inte det äldsta. I själva verket kan det också hävdas att det inte är den viktigaste megalitplatsen.
Gobekli Tepe i södra Turkiet byggdes för ca 11.000 år sedan och har T-formade pelare med ristningar av djur, människor och abstrakta symboler. Studier av artefakter som hittats på platsen tyder på att människor reste långa sträckor från hela regionen för att besöka platsen.
Det cirka åtta hektar stora monumentet byggdes enligt en geometrisk plan och är ett av de tidigaste monument som någonsin har uppförts av människor. Vissa forskare anser att det är världens äldsta kända tempel.
Det byggdes av jägare och samlare vid en tidpunkt då människan ännu inte odlade grödor i någon större skala. Före upptäckten 1994 trodde många forskare att jägare och samlare vid den här tiden inte skulle ha kunnat bygga en struktur som denna.
Även om Stonehenge är en fantastisk plats är den mycket yngre än Gobekli Tepe och byggdes vid en tidpunkt då jordbruket användes i stor utsträckning.

OvanDruider har varit starkt förknippade med Stonehenge i århundraden, men det är inte säkert att de var inblandade i byggandet

"Om det var ett av din religions andliga centrum, varför skulle du inte vilja bli begravd där?"

VänsterExempel på den typ av gravhögar som skulle ha funnits runt Stonehenge

NedanSå här höll sarsencirkelförbanden ihop hengen genom att låsa de stående stenarna till överliggarna ovanför

OvanförEtt exempel på hur de tunga överliggarna kunde ha höjts

"Bara själva arbetet, som bokstavligen krävde att alla hjälptes åt, skulle ha varit en enande handling"

Ovanstående
En återskapning av de typer av verktyg och redskap som fanns tillgängliga för neolitiska britter

Vänster
Att resa de upprättstående stenarna skulle ha varit en utmaning med neolitisk teknik, men inte omöjligt

Merlin och Stonehenge

Varför Geoffrey av Monmouth hävdade att det var ett krigsmonument som skapats av den legendariske trollkarlen

Det har framförts många vilda idéer om hur Stonehenge byggdes och vad det byggdes för, och en av de mer udda idéerna framfördes av Geoffrey of Monmouth (1095-1155).
I sin bok Historia Regum Britanniae (Historia om kungarna av Storbritannien) hävdade han att Stonehenge hade beställts av en kung vid namn Aurelius Ambrosius, som hade segrat i ett krig mot saxarna. Kungen ville bygga ett minnesmärke över de stupade och kontaktade Merlin, som rådde honom att använda "Giant's Dance" - en serie stenar från ett berg på Irland som jättar hade fört med sig från Afrika. Merlin hävdade att jättarna använde stenarna för att göra bad och att stenarna hade mystiska och medicinska krafter.
Kungen skickade sin armé till Irland och efter att ha besegrat en irländsk styrka förde han stenarna till Storbritannien med hjälp av några anordningar som Merlin hade konstruerat. Kungen lät sedan bygga Stonehenge och efter sin död begravdes han i monumentet. Det behöver knappast sägas att ingen nutida forskare tror på denna historia.

Till vänsterEn flygbild av hur Stonehenge kan ha sett ut under sina tidiga år

Ovan En grupp fotograferas när de har picknick vid Stonehenge, 1875

Ovan till höger Två män poserar vid Stonehenge 1890

"Byggnadsarbetarna var förmodligen en blandad skara, som omfattade en mängd olika individer, inklusive kvinnor och barn"

Ovan till vänster Druider firar midsommar 1948, omgivna av åskådare

Ovan Druider firar sommarsolståndet vid Stonehenge, 21 juni 1978

Hamrar iväg

De verktyg som användes för att bygga Stonehenge

De forntida byggarna av Stonehenge använde andra stenar för att hamra sarsens- och blåstenarna i form. English Heritage, den välgörenhetsorganisation som förvaltar Stonehenge, avslöjade att stora mängder sarsens- och blåstensmaterial som hamrats av hittades tillsammans med trasiga hammarstenar på ett fält norr om Stonehenge.
Hammarstenarna varierar i storlek, där de större hammarstenarna används för att bryta av stora bitar och de mindre hammarstenarna används för att avsluta och jämna till ytan. Vissa stenar var mer finbearbetade än andra, och stenarna i mitten av Stonehenge hade vanligtvis en finare yta.
För att koppla samman stenarna höggs cirkulära utsprång in i toppen på de stående stenarna medan hål höggs in i botten på överliggarna. Dessutom användes en tappliknande design i slutet av överliggarna: ett utsprång höggs in i slutet av vissa överliggare och de passade in i små öppningar som höggs in i slutet av andra överliggare.

OvanVissa restaureringsförsök har inte varit särskilt framgångsrika, vilket har lett till fortsatt underhåll

Till vänsterUnder årtiondena har flera bevarandeprojekt genomförts på platsen, bland annat detta från 1958

"Det pågår en juridisk strid om en plan att bygga en 3,2 km lång tunnel nära Stonehenge"

ovanRevellers strömmade till Stonehenge för vintersolståndet i december 2021 när platsen återöppnades

Ovan-insattMånga nutida grupper betraktar Stonehenge som ett monument av religiös betydelse

Huvudbild: © Alamy
Typsnitt: © Getty Images

Zenobia

Hur den självutnämnda arvtagaren till Kleopatra och drottning Dido av Kartago skapade sig ett imperium mitt i Roms problem

Skrivet av Murray Dahm

Born omkring 240 e.Kr. i en aristokratisk palmyrensk familj gifte sig Zenobia (hennes namn kan ha varit Bat-Zabbai eller Na'ilah på hennes eget språk) med Septimius Odenathus vid 17 eller 18 års ålder. Han var en viktig lokal aristokrat, en erfaren general och militär befälhavare i Palmyra. Odenathus var redan änkeman och hade en son, Septimius Hairan (eller Haeranes) Herodianus, från sitt första äktenskap. Zenobia skulle också ge Odenathus en son, Septimius Vaballathus, född mellan 258 och 260 e.Kr.; det kan också ha funnits fler söner, Septimius Antiochus, Herennianus, Timolaus och möjligen ytterligare en Hairan. Vi får också höra talas om två döttrar. Även om ingen känd staty eller avbildning av Zenobia kan identifieras med säkerhet, finns hennes porträtt bevarat på mynt och hon var känd för sin skönhet, intelligens och bildning. Trots att hon blev en fiende till Rom är källorna, särskilt historikern Zosimus och Historia Augustaen komplex och nyanserad bild av hennes liv.
Rom i kris
Ten position som Odenathus intog verkar ha varit ny och kan återspegla Roms prekära läge på 300-talet. Sedan omkring 235 e.Kr. hade det romerska Ehade det romerska kejsardömet upplevt enorma omvälvningar när stabiliteten under 200-talet, då imperiet nådde sin största utsträckning, gav vika för en rad politiska och militära kriser, både interna och externa. Mordet på kejsaren Severus Alexander år 235 e.Krledde till mer än 60 år av enorma oroligheter som inte skulle få ett slut förrän med kejsar Diocletianus (r.284-305CE). Kejsare mördades med oroväckande regelbundenhet och lika regelbundet uppstod tronpretendenter som gjorde anspråk på den kejserliga tronen. Arméerna i de olika provinserna valde sina egna kejsarkandidater och gjorde dem till kejsare, den ena efter den andra, med hot om militär makt (eller faktiskt våld i vissa fall). Flera provinser bröt sig loss och bildade egna imperier i Gallien, Britannien, Egypten och Palmyra. När Zenobia gifte sig med Odenathus år 258 E.KRvar en sådan brytning dock inte oundviklig. Odenathus verkar ha fått det militära befälet över Palmyra för att försöka upprätthålla eller återställa den romerska kontrollen över regionen.
Palmyra var en viktig och rik handelsstad i den romerska provinsen Syrien-Fenicien. Palmyra låg nära den östra gränsen (floden Eufrat) mot det sassanidiska Persien och hade en stark militär garnison som både skyddade staden och avskräckte från plundringståg. Odenathus använde dessa styrkor för att bistå kejsar Valerianus (r.253-260 CE) mot perserna år 260 E.KR. Fälttåget blev en katastrof och Valerianus tillfångatogs av perserna efter Bav Edessa (han dödades antingen strax därefter eller omkring 264 E.KR). Han var den förste romerske kejsaren som hade tillfångatagits och detta destabiliserade ytterligare den romerska kontrollen i regionen liksom på andra håll i imperiet.
Ten persiske kungen Shapur I inledde flera omfattande räder på romerskt territorium, ända upp till Anatolien i nuvarande Turkiet. Valerianus son Gallienus blev kejsare (r.260-268 CE) men en usurpator, Fulvius Macrinus, gjorde också anspråk på tronen. Armén i Gallien gjorde uppror och upprättade sitt eget kejsardöme under Postumus (r. 260-269 CE). Under tiden förblev Odenathus lojal mot Rom (och mot den rättmätige kejsaren Gallienus) och besegrade Shapur i strid i slutet av 260 E.KR. Han marscherade mot Macrinus son, Quietus, som hade tagit över Syrien och återupprättade sedan romersk kontroll över alla områden i öster som hade tagits av usurpatorer eller av perserna. Han återtog kontrollen över Mesopotamien, Syrien, Levanten och östra Anatolien ända fram till Ancyra. Gallienus var under tiden upptagen med att bekämpa Postumus galliska imperium, som omfattade Gallien, Germanien och Britannien, och med att bekämpa olika krigförande stammar längs floderna Rhen och Donau.
Loyal widow
Thändelserna under 300-talet skulle dock snart hinna ifatt Odenathus. År 367 CE hade han gjort sin son Hairan till medregent i öst, men båda männen mördades samma år. Vi vet inte av vem. Det hävdades en gång att en ambitiös Zenobia kan ha gjort sig av med sin make men det finns mycket lite bevis för detta. I själva verket förblev hon lojal mot sin makes minne även om hon också visade sig mer än kapabel att fylla hans skor. Zenobia försökte snabbt få Vaballathus erkänd som Odenathus efterträdare med befäl över samma trupper och i samma position som de facto härskare över den romerska östern. Vaballathus kan dock inte ha varit mer än tio år gammal, så makten bakom tronen låg hos Zenobia själv, som i egenskap av änkedrottning också var medregent.
Zenobia var populär bland armén och hade deltagit i fälttåg tillsammans med sin make (det var inte ovanligt att högre befälhavare hade med sig sina fruar och familjer på fälttåg). Hon hade också stöd av befälhavarna Zabdas och Zabbai (som kan ha varit släktingar). Den styrka och framsynthet som Zenobia visade förhindrade ett inbördeskrig i öster, allt medanlojal mot Gallienus och Rom; allt hon gjorde var i Roms och dess kejsares namn. Myntverken i öst präglade endast mynt av kejsaren och hans efterträdare, Claudius Gothicus (r. 268-270 CE); Gallienus hade mördats 268 E.KR. Zenobia gick i bräschen för att rekrytera hjälptrupper från arabiska stammar till sin (romerska) armé och förstärkte även gränsbefästningarna mot Persien längs floden Eufrat.
Självständighet
Iår 270 e.Kr. skedde dock en plötslig förändring i Zenobias beteende. Vi vet inte exakt varför, men under det året ändrade hon dramatiskt kurs och etablerade Palmyra som ett självständigt och mäktigt kungarike i sin egen rätt som ville utvidga sina befintliga landområden och skapa ett eget imperium. I Rom dog Claudius Gothicus av pesten (ännu en av de kriser som imperiet stod inför) och ersattes av sin bror Quintillus som regerade bara några dagar (den mest generösa uppskattningen är 77 dagar) innan han mördades av sina egna soldater. Denna ytterligare osäkerhet kan ha spelat en roll i Zenobias försök till självständighet - vad var det hon var lojal mot exakt? Andra anser att kejsar Claudius kan ha försökt avsätta henne och att detta ledde till brytningen. Historiker trodde tidigare att Zenobia alltid hade haft för avsikt att bryta sig loss från Rom och att hon bara hade väntat ut tiden. Detta är inte särskilt logiskt eftersom Gallienus inte hade haft möjlighet att hindra henne från att bryta sig loss 267 CEoch det hade i själva verket inte Claudius heller. I Rom hade kejsar Aurelianus (r.270-275 CE) så småningom etablerat sig. Han var av låg börd, hade blivit Gallienius kavallerikommendör och ärvde ett imperium sönderslitet av krig, som han skulle bekämpa framgångsrikt trots sin (relativt) kortaregeringstid.
Zenobia, kanske så tidigt som i februari 270 E.KRett fälttåg mot den romerska provinsen Arabien (som omfattade dagens Jordanien och Levanten ända till Gaza). Zenobia följde med armén, Zabdas förde befälet över den och hon lämnade sin general Zabbai som befälhavare i Palmyra. En av de arabiska stammarna, Tanukh, var Palmyras förfäders fiender, så denna kampanj kunde ha ursäktats som fortfarande inom gränserna för lojalitet mot Rom. Men det gjorde inte nästa. Efter att ha annekterat det romerska Arabien korsade Zenobias armé Sinaiöknen sommaren 270 E.KR för att attackera Egypten med 70.000 soldater. Egypten var utan tvekan den rikaste provinsen i imperiet; det var också kejsarens personliga ansvar. En attack mot Egypten innebar en definitiv signal om att Zenobia hade brutit med Rom. Egypten föll lätt för Zenobia; palmyrenska köpmän hade troligen förberett vägen (och berättat för henne att den romerske guvernören i Egypten var upptagen med att strida på Cypern). Försöket till motanfall förutsågs och besegrades också; Palmyras imperium omfattade nu de flesta av de östra romerska provinserna. Mynt av Zenobia och Vaballathus började präglas och hävdade att han var Imperator, Caesaroch Augustus (mycket romerska titlar). Zenobia började titulera sig själv som Augusta och Septimia Zenobia Sebaste.
Zenobia marscherade därefter mot västra Anatolien. Här mötte hon för första gången, såvitt källorna berättar, en lokalbefolkning som inte var glad över att se henne. Detta säger oss att hon förmodligen hade välkomnats i hela öst, till och med i Egypten, som den starka hand de trodde sig behöva, särskilt som en stark hand från Rom hade saknats. Olyckligtvis för Zenobia höll den romerska handen på att knytas till en näve och det skulle inte dröja länge innan den vände sig mot öster för att utdela ett hammarslag.
Rom reagerar
Emperor Aurelianus hade ärvt krig mot Postumus imperium, längs hela Rhen och Donau, och mot utbrytarriket Palmyra. Systematiskt besegrade Aurelianus de krigande stammarna längs Rhen och Donau under åren 270-272 CE och, innan han vände sig mot Postumus'imperium (som nu styrdes av Tetricus I (r.271-274 CE), marscherade han mot Palmyra senare under 272 CE.
Zenobia hade kunnat dra sig tillbaka och lyda Aurelianus, men det är osannolikt att hon skulle ha blivit betrodd. Istället valde hon att göra motstånd. Aurelianus skickade en styrka för att återta Egypten under hgeneral Probus, medan han personligen ledde en annan in i Anatolien. Städerna återgick snabbt till sin tidigare lojalitet mot Rom och Aurelianus avancerade snabbt. Zenobia och hennes armé väntade på honom nära Antiochia men besegrades vid Bslaget vid Immae år 272 CE trots att de var fler än fienden. Palmyrenerna drog sig tillbaka till Emesa, men där besegrades de igen (den här gången var romarna fler än palmyrenerna).
Zenobia lyckades fly med sin son och Zabdas men förlorade sin skattkammare; hon drog sig tillbaka till Palmyra för att invänta den oundvikliga belägringen. Palmyra hade dock inga murar, så det var förmodligen mer av en blockad. När det drog ut på tidenförhandlingar inleddes, och Zenobia erbjöds tydligen en värdig pension om hon kapitulerade. Zenobia vägrade. Enligt Historia Augustaberodde detta på hennes arrogans, men källorna kan ha målat upp en särskilt pro-romersk och anti-zenobisk bild. Aurelianus nåd var långt ifrån garanterad. Dessutom förblev flera palmyrenska allierade lojala mot Palmyra även med en segerrik Romerska armén var närvarande i regionen. Detta tyder både på ett utbrett stöd för Zenobia och på att förtroendet för Rom var långt ifrån återställt. Zenobia kan till och med ha övervägt en allians med den persiska King Shapur I - kanske ansågs relationerna österut vara viktigare än de med det (avlägsna) Rom. Han invaderade inte men skickade enlitet antal trupper till Palmyra.
Ett skamligt slut
Amedan blockaden drog ut på tiden, Zenobiascend en vågad nattlig flykt. Hon och ett litet följe, monterade på racingkameler, gjorde en rusning från staden i skydd av mörkret, förmodligenmot Eufrat och säkerhet inom persiska länder. De romerska patrullerna lyckades dock hinna ifatt dem och Zenobia tillfångatogs. Palmyra överlämnade sig omedelbart till Aurelianus. Zenobia fördes tillbaka till Rom och paraderades istäderna längs vägen- iförd tunga guldkedjor och ridande på en kamel, en symbol för både österlandet och för vad som händer om man förråder Rom.
Anligt Zosimus dog hon längs vägen. Enligt Historia Augusta paraderade hon i Aurelianus triumf i Rom år 274 E.KR (efter att Aurelianus hade besegrat Postumus kejsardöme). Möjligen hade hon dessförinnan hållits i husarrest. Efter triumfen fick hon dra sig tillbaka till en villa i Tibur där hon bodde med sina efterlevande barn - endast en källa hävdar att hon blev halshuggen. Hon kan till och med ha gift sig igen,med en romersk senator. Hennes minne har överskridit hennes slut och hon'är ihågkommen som enn självständig, romantisk och tragisk gestalt, oupplösligt förbunden med de imponerande ruinerna i Palmyra. Hennes berättelse om en klok, modig och beslutsam drottning som skapade sig ett eget imperium har inspirerat konstnärer, författare och kompositörer genom tiderna.

Fyra Zenobia Fakta

Viktiga saker att veta om kejsarinnan och hennes rike

Palmyras självständighet

Den rika stadsstaten Palmyra hade en unik ställning i det romerska riket. Den fungerade som en självständig koloni, fri att ta ut sina egna skatter, men under kejsarens beskydd. Palmyra blev rik på de skatter som togs ut av karavaner som färdades på Sidenvägen västerut.

Förlorad i översättning

Zenobias fullständiga namn på grekiska var Septimia Zenobia, men var troligen en latinisering av det arabiska al-Zabba, som i sin tur var en översättning av Zenobias riktiga arameiska namn, Bat-Zabbai, eller "dotter till Zabbai". Hennes modersmål var arameiska.

Spice säkerhet

Som ett viktigt stopp på Sidenvägen var Palmyra ansvarig för att skydda siden- och kryddkaravanerna längs vägsträckan inom dess gränser. Uppgiften föll på privata arméer av snabba ryttare som fick ett rykte om sig att vara skickliga på att avvärja banditer.

Romersk triumf

Vissa källor hävdar att en tillfångatagen och kedjad Zenobia paraderade genom Rom som en del av Aurelianus massiva triumf år 274 e.Kr. med 800 gladiatorer och erövrade fångar från alla barbariska stammar. Vissa säger att hon åkte i en gyllene vagn som han hade byggt för hennes intåg i Rom.

Zenobia: krigardrottning

"Zenobia var populär bland armén och hade kampanjat med sin man"

ToppMan tror att den tillfångatagna Zenobia paraderades genom Rom som en del av Aurelianus triumf när han återvände

OvanEtt bronsmynt av Zenobia från omkring 272 e.Kr., präglat i Alexandria

VänsterInför det romerska imperiets makt vägrade Zenobia att backa

Alla bilder: © Alamy

Zenobia Tidslinje

Viktiga händelser i den palmyrenska kejsarinnans liv

En drottning är född

Zenobia föds in i den styrande familjen i Palmyra och skolas i språk, filosofi, ridning och jakt. Hon skulle hävda släktskap med Kleopatra.

Hennes partner i äktenskapet

Zenobia blir Odaenathus andra hustru, vars tapperhet och list på slagfältet passar perfekt för hans ambitiösa unga krigarbrud.

En arvtagare i väntan

Zenobia får en son, Vaballathus, men den direkta arvtagaren till Palmyrene-tronen är Hairan, ett barn till Odaenathus första hustru.

Yttersta vänsternInte långt efter att ha tagit kontroll över Palmyra satte Zenobia sikte på att expandera sitt imperium

VänsterEn avbildning av Zenobia som dömer Maeonius till döden för mordet på hennes make och styvson

"När blockaden drog ut på tiden iscensatte Zenobia en vågad nattlig flykt"

Mordet på Odaenathus

Odaenathus och hans äldste son dör. Omständigheterna är oklara. Hans brorson Maeonius har anklagats, liksom Rom och Zenobia själv. Zenobia är nu regent för sin son.

Att ta Egypten

Zenobia och hennes betrodda general marscherar ohotade in i Egypten medan Roms militär kämpar mot gotiska inkräktare och libyska pirater. Zenobia ses som den rättmätiga arvtagaren till Kleopatra.

Ansikte som passar för ett mynt

Zenobia beordrar myntverket i Alexandria att tillverka nya mynt med hennes silhuett och inskriptionen "S. Zenobia Aug", en förkortning för Septimia Zenobia Augusta, kejsarinna av Östern.

Bröd baronessan

Zenobia provocerar Rom ytterligare genom att strypa den egyptiska exporten av vete till den kejserliga huvudstaden, där politikerna lugnar plebejerna med gratis bröd och cirkusar.

Östra imperiet

När Zenobias palmyrenska rike är som störst upptar det hela Medelhavets östra strand, från Nilen till Svarta havet.

Aurelianus slår tillbaka

Efter att ha besegrat goterna vänder kejsar Aurelianus sin uppmärksamhet österut mot det palmyrenska riket. Aurelianus skonar invånarna i de erövrade städerna och får ännu fler att ge upp fredligt.

Belägringen av Palmyra

Aurelianus försöker få till stånd en uppgörelse med Zenobia. Hon svarar med att hota med förstärkningar från Persien. Aurelianus omringar och svälter ut staden, vilket tvingar Palmyra på knä.

Jag kan bara få dem att tänka

rebell

grekisk

Huvudbild: © Shutterstock
Huvudfont: © Getty Images

filosofer

Dessa spännande, excentriska och bisarra tänkare utmanade vad den antika världen trodde sig veta

För att hitta dig själv, tänk själv

Skrivet av Ben Gazur

n på 500-talet f.Kr. kunde man hitta en grupp lärda män, så kallade sofister, som gick från stad till stad och erbjöd sig att undervisa i visdom, retorik och nästan vilken annan kunskapsgren som helst mot betalning. Det var inte alla som var nöjda med den nya lärdom som dessa filosofer förde med sig.
In den komiske poeten Aristofanes pjäs Molnen blir sofisterna, och filosofen Sokrates, utskällda för den nymodiga utbildning de förkunnar i Aten. Sokrates och hans följeslagare har en skola som kallas Tankesmedjan där de undersöker varför myggor surrar (de fiser tydligen) och andra forskningsområden. Viktigast av allt är att de vet hur man använder filosofi för att få ett dåligt argument att låta bra och ett bra argument att låta dåligt. En far som skickar sin son för att lära sig denna förmåga blir så upprörd över resultatet att han bränner ner Thinkery till grunden.
Tenna konservativa reaktion på filosofin skulle komma att upprepas när vågor av nya filosofier utvecklades som gick emot trenden i det traditionella grekiska tänkandet. Nya sätt att tänka ledde till nya sätt att leva. Här är några av de filosofer som gjorde uppror mot normen.

Epikuros

Filosof om njutning

341-270 F.KR

Reaktionen mot Epikuros märks än idag i hur hans namn används. Att kallas epikurist innebär att man anklagas för att vara besatt av god mat och ha ett torftigt intresse för kroppens njutningar. Verkligheten var en helt annan.
Epikuros lärde ut att lycka var målet för det goda livet och att detta kunde uppnås genom att minska smärtan så mycket som möjligt. När smärtan väl var borta kunde enkla njutningar användas för att förgylla livet. Han skröt om att han kunde ha en festmåltid på "en liten kruka med ost" Trots att han förknippades med storslagen konsumtion hävdade han att det var viktigare vem man åt middag med än vad man åt.
Vänskap var det högsta nöjet för Epikuros. För att uppnå detta skapade han ett samhälle som kallades The Garden där filosofiskt sinnade vänner kunde leva tillsammans i lugn isolering. I en tid då kvinnor och slavar knappt betraktades som fullt mänskliga välkomnade The Garden välkomnade båda att ansluta sig till den.

Sokrates

Protagoras

Relativismens fader

490-420 F.KR

Vad är sanning? Det är en fråga som går som en röd tråd genom den västerländska filosofin. Protagoras från Abdera var inte den förste som tog sig an denna gåta, men hans svar var chockerande för många tänkare på den tiden och även idag. I sin bok som heter Sanning säger han "Människan är alltings mått" Platon tolkar detta som att det inte finns någon objektiv sanning överhuvudtaget. Det som verkar sant för dig är sant för dig, och det som är sant för någon annan är sant för dem. En sådan djärv relativistisk syn skulle omöjliggöra dialog mellan människor om vi inte ens kan komma överens om grundläggande fakta.
Vad Protagoras förmodligen menade var dock att vi måste ta hänsyn till en persons levda erfarenheter och grundläggande övertygelser när vi bedömer uttalanden. Detta erkännande av individuella synpunkter gör Protagoras till en helt igenom modern tänkare.
Han var också en av de första öppna agnostikerna i historien. Han skrev: "Om gudarna kan jag varken veta att de finns eller att de inte finns eller hur de är beskaffade."

Gadflyn från Aten

470-399 F.KR

Sokrates betraktas av många som den västerländska filosofins fader. Trots att han aldrig skrev ned något av sin filosofi tycker vi oss känna Sokrates genom hans elever Platons och Xenofons texter. Det är stilen i hans liv - och död - som har varit mest inflytelserik.
I en kultur som värdesatte fysisk skönhet var Sokrates en synnerligen ful man. Han klädde sig slarvigt och till skillnad från sofisterna tog han aldrig emot pengar för att undervisa. Man kunde hitta honom på marknaden där han ställde frågor till alla om allt i hopp om att upptäcka den sanna formen av visdom och dygd. Denna sokratiska metod, att genom frågor få fram sanningen, har sedan dess haft stort inflytande på utbildningen. Sokrates hävdade att han vägleddes av en röst eller ett tecken som bara han kunde förnimma. Genom att inte begränsa sig till sin tids sociala normer hoppades Sokrates kunna avslöja begränsningar hos andra som de inte ens visste om att de hade.
Tyvärr tröttnade folket i Aten på att få sina brister påpekade och blev förargade över att flera av Sokrates elever vände sig mot den atenska demokratin. Han tvingades ta livet av sig efter en rättegång där han anklagades för orenhet.

gorgias

Rebelliska grekiska filosofer

Miseducator av Grekland

483-375 F.KR

Gorgias av Leontini exemplifierade alla människors farhågor om vad sofisterna skulle göra med de unga. Som lärare i retorik visade han hur vilket argument som helst kan göras övertygande. Gorgias närvaro dominerar många av Platons dialoger eftersom många av de personer som Sokrates diskuteras med har undervisats (eller som Platon skulle se det, felundervisats) av Gorgias.
Gorgias kallas ibland "nihilisten" på grund av de extremt oortodoxa åsikter han ibland framförde. Ett av hans verk är ett tal där han försvarar Helena av Troja när de flesta greker såg henne som en förförisk skurk som utlöste det blodiga trojanska kriget. Hans mest kända verk har titeln Om att inte vara där han försvarar tanken att ingenting alls existerar, eller om det existerar kan vi inte veta något, eller om vi vet något om existensen kan vi inte uttrycka vår kunskap. I en tid då sökandet efter kunskap sysselsatte många filosofer underminerade Gorgias hela filosofins syfte.

Diogenes

Den ihärdige filosofen

5:e århundradet - 323 f.Kr

Av alla antikens filosofer var det ingen som levde ett mer radikalt liv än Diogenes från Sinope. Han ägnade varje stund åt att avslöja omgivningens pretentioner. Diogenes jämfördes ofta med en hund på grund av sitt vilda sätt och sina bitande ord. Det är från det grekiska ordet för hund som de cyniska filosoferna som följde Diogenes har fått sitt namn.
Diogenes var känd för att avstå från all lyx för att visa hur lite en människa behöver för att leva. Han levde ett hårt liv på Atens gator i ett stort badkar. När han insåg att han kunde dricka vatten från händerna kastade han bort sin skål. När Alexander den store ställde sig över Diogenes och frågade om han ville ha något, bad filosofen bara att kungen skulle flytta sig lite åt sidan eftersom han skymde solen.
Många av de upptåg som tillskrivs Diogenes var utformade för att chockera människor från deras antaganden om hur de var tvungna att leva. Att äta offentligt var tabu men han försvarade sig när han sågs göra det genom att förklara att han var ute när han var hungrig. När han sågs onanera på marknadsplatsen kommenterade han: "Om det bara vore så lätt att stilla hungern genom att gnugga en tom mage."
Diogenes må ha varit en mardrömsgranne, men som filosof gjorde han ett stort intryck.

Alla bilder: © Alamy, © Getty Images, © Met Museum, © Shutterstock

hypatia

360-415 CE

På 500-talet var kristendomen en dominerande kraft i den romerska världen och många hedniska filosofer och lärare fick det allt svårare att behålla sin tro och sina offentliga positioner. Men i egyptiska Alexandria fanns det fortfarande ett rikt arv av hedniskt tänkande och bland de ledande offentliga intellektuella fanns Hypatia.
Hypatia hade fått en gedigen utbildning i matematik och filosofi av sin far och hennes föreläsningar besöktes av några av de viktigaste och mest inflytelserika personerna i Alexandria. Hon undervisade den blivande biskopen Synesius av Kyrene och Orestes, stadens prefekt, var en nära personlig vän. Hennes hedendom, tillsammans med hennes kön, gjorde henne till en måltavla för populära skandaler. Kristna författare anklagade henne för att använda sin "sataniska list" för att orsaka konflikter mellan kristna i staden.
När Hypatia färdades genom gatorna drogs hon ur sin vagn av kristna som var lojala mot biskop Kyrillos. Hon fördes till en kyrka, kläddes av naken och flåddes sedan levande med antingen ostronskal eller bitar av trasiga krukor. Hypatias kropp slets sedan sönder och paraderades genom gatorna. Kyrillos blev helgonförklarad.

Martyr av
Filosofi

Alla bilder: © Alamy, © Getty Images

Epikuros och hans inflytande på historien
av Ben Gazur finns tillgänglig nu, utgiven av Pen and Sword Books

Den gråtande filosofen

Demokritos

Herakleitos

6:e-5:e århundradet f.Kr

Alla som studerar filosofi kan intyga att filosofi inte alltid leder till munterhet. Herakleitos var känd för sin misantropiska attityd som sprang ur hans undersökningar av universums natur. Herakleitos önskade en gång att alla hans medborgare var döda. En antik författare beskrev honom som en pöbel som retade gallfeber på folk och en gökunge i staden Efesos. Herakleitos förkastade många av de mest uppskattade aspekterna av den grekiska kulturen; han gick så långt som att önska att poeten Homeros hade blivit slagen. Det faktum att Herakleitos såg alla sina samtida agera mot vad han tyckte var rimligt verkar ha drivit fram hans melankoli.
Herakleitos uttryckte sig i korta aforismer som kan vara svåra att förstå. Herakleitos dunkla betydelser ledde till att han kallades "den obskyra". Han var känd för talesätt som "Allting flyter" och "Ingen människa kan kliva i samma flod två gånger"
Herakleitos dog genom att begrava sig i en gödselhög i hopp om att värmen från den ruttnande gödseln skulle driva ut vattnet som samlats i hans kropp.

Den atomära tänkaren

460-370 F.KR

Idag är tanken att materia består av små partiklar så välbekant att det är svårt att föreställa sig att det någonsin skulle ha varit en radikal tanke. Atomteorin blev fullt accepterad först mot slutet av 1800-talet, men den hade sitt ursprung hos Demokritos tusentals år tidigare. Han menade att allt kunde förklaras utifrån atomernas natur.
Det var inte bara inom vetenskapen som Demokritos gick i bräschen. På grund av sin radikalt materialistiska teori tyckte han att mycket av det som oroade andra filosofer var komiskt. Om allt beror på atomernas rörelse blir mycket av den etiska filosofin och våra sociala seder absurda. Demokritos var så road av sina medmänniskors beteende att han blev känd som "den skrattande filosofen".
Genom att lägga fram teorin om ett deterministiskt universum utmanade Demokritos traditionella uppfattningar om fri vilja och religion, uppfattningar som fortfarande är mycket omdiskuterade.

Pythagoras

Mer än trianglar

570-495 F.KR

Pythagoras var inte bara en forskare i matematik - hans teorier omfattade allt från universums ordning, själavandring och rätt själavandring och rätt mat att äta. Om han hade levt idag skulle han sannolikt betraktas som en kultledare.
Pythagoras anhängare levde tillsammans i kollektiv och följde mycket specifika regler som deras ledare hade satt upp. De fick inte äta fisk eller kött, och var särskilt förbjudna att äta bönor. Avhållsamheten från djur var logisk eftersom människosjälar kunde reinkarneras i djurkroppar. Mycket av det som pythagoréerna lärde sig hölls som en välbevarad hemlighet. En historia berättar hur en av deras anhängare, Hippasus, dödades för att ha avslöjat en matematisk hemlighet.
På grund av sitt märkliga levnadssätt och sin hemlighetsfullhet misstroddes pythagoréerna av sin omgivning. En gång attackerades deras kollektiv och Pythagoras tvingades fly. Han fångades och dödades av sina förföljare när han vägrade att springa genom ett fält med bönor eftersom han inte kunde förmå sig att skada grönsakerna.

TUTANKHAMUN

Skrivet av Garry J Shaw

Hur Egyptens legendariske pojkkung kom till makten och vem som egentligen hade kontrollen

Illustration av: Joe Cummings

expertbiografi

© Garry Shaw

Garry J Shaw
Garry Shaw är författare och journalist som bevakar arkeologi, historia och världsarv. Han har doktorerat i egyptologi och hans nya bok The Story of Tutankhamun: An Intimate Life of the Boy Who Became King (Berättelsen om Tutankhamun: Ett intimt liv om pojken som blev kung)kommer att publiceras av Yale University Press den 11 oktober.
Följ honom på Twitter @GarryShawEgypt och Instagram @garryjshaw

Tutankhamun - ursprungligen kallad Tutankhaten - föddes omkring 1329 f.Kr. Detta var en tid av stora omvälvningar i Egypten, då prinsens far, kung Akhenaton, hade reformerat landets tusenåriga traditioner. Tillsammans med drottning Nefertiti hade han vänt gudarna ryggen till förmån för en obskyr gud, Aten, eller solskivan. Allt eftersom Akhenatons regeringstid fortskred blev guden Amun, gudarnas konung, måltavla för attacker. Kungens anhängare krossade Amuns statyer över hela Egypten och strök bort hans namn från monumenten. Amon representerade allt som var dolt, så Akhenaton betraktade honom kanske som motsatsen till Atens allomfattande, livgivande ljus.
Ben allt eftersom åren gick attackerades även andra gudar. För att symbolisera Egyptens nya början flyttade Akhenaton det kungliga hovet till en nybyggd stad i öknen, som han kallade Akhetaten - Atens horisont - i dag kallad Amarna. I åratal släpade människor stenblock från närliggande stenbrott för att bygga templen och arbetade i den intensiva hettan med att tillverka lerstenar till elitens villor och palats. De fattigas hem växte upp runt dessa villor, och i takt med att staden utvecklades dog ett stort antal arbetare; undernärda, överarbetade och ofta unga begravdes de i utkanten av staden och glömdes bort. De fick betala priset för Akhenatons drömmar.
Wed detta dramatiska skifte i religiös hängivenhet förändrades också Egyptens konststil. Under ledning av kungen producerade konstnärerna i Amarna statyer och ristningar som inte liknade något som gjorts före eller efter honom. Trots att Akhenaton bar en faraos traditionella dräkt var han avbildad med en rund mage och spinkiga ben och armar - långt ifrån de ungdomliga, muskulösa och vältränade kroppar som faraoner vanligtvis valde för sin officiella konst. Templen förändrades också. Borta var de mörka och mystiska helgedomarna, där gudarnas statyer stod i skrin och väntade på gåvor och beröm från prästerna. Templen för Aten var öppna mot himlen och tog emot solens strålar, som nådde ner till hundratals offerbord fyllda med mat och dryck. Detta var det nya Egypten som Tutankhamun växte upp i.
Tutankhamun var son till Akhenaton och en av kungens systrar. Han tillbringade sina tidigaste år hos sin amma Maia, som senare lät bygga en grav åt sig själv i den antika nekropolen Saqqara. I graven finns en scen där den unge prinsen sitter i hennes knä. Vid fyra års ålder, medan Amarna fortfarande var under uppbyggnad, började Tutankhamun sin utbildning. En av hans lärare var en man vid namn Sennedjem som bland annat lärde den unge kungen att åka vagn, kanske i närheten av staden Akhmim där läraren så småningom skulle begravas. För att skydda händer och fötter från stenar och sand bar Tutankhamun handskar och strumpor, vilket inte var ovanligt för en vagnförare. Han behöll sin kärlek till att rida ända upp i tonåren.
Ten unge prinsen lärde sig också att läsa och skriva. Han ägde skrivutrustning som bar hans namn och doppade sin röda bläckbestrukna penna i en vattenkanna så ofta att den blev fläckig. Om Tutankhamun följde den typiska läroplanen för en skriftlärd elev studerade han först den kursiva hieratiska skriften, som användes i administration och korrespondens, innan han gick vidare till de heliga hieroglyferna som fanns på väggarna i gravar och tempel. Med sina lärares vägledning måste han ha ägnat mycket tid åt att kopiera och renskriva texter, däribland redan gamla klassiker som Berättelsen om Sinuheom en hovman som flydde till Levanten, och visdomstexter som tillskrivits de stora kungarna i det förflutna. Vissa lärdomar kom kanske direkt från Akhenaton. Kungen såg sig själv som en lärare för sina hovmän och komponerade hymner till Aten, som kopierades på deras gravväggar. Som barn måste Tutankhamun ha varit starkt påverkad av sin fars nya vision för Egypten. Han skulle ha accepterat stängningen av de gamla templen och förstörelsen av de gudomliga statyerna som något normalt.
Benna nya värld varade dock inte länge. Akhenaton dog efter 17 år som kung, vilket ledde till att hans religiösa experiment kastades ut i ovisshet. Detta var inte den första känslomässiga smärta som Tutankhamun hade känt under sitt korta liv. Under årens lopp hade flera tragedier drabbat den kungliga familjen. Tre av Tutankhamuns halvsystrar hade dött, liksom hans mormor, drottning Tiye, plus den obskyra medregenten Smenkhkare och en sekundär drottning vid namn Kiya.

ÖverstEn stele från Amarna som visar kung Akhenaton (t.v.) och drottning Nefertiti (t.h.) med tre av sina döttrar under Atons strålar. Den blivande drottningen Ankhesenamun sitter på Nefertitis axel

OvanNefertiti var inte Tutankhamuns biologiska mor, men skulle ha haft ett viktigt inflytande på hans liv

"Som barn måste Tutankhamun ha påverkats starkt av sin fars nya vision för Egypten"

RättTutankhamuns far Akhenaton hade försökt få Egypten att överge sin pluralistiska religion

Symboler för makt

Föremål som hjälpte faraonerna att utstråla rikedom och auktoritet

Krok och slaga
Från att ursprungligen ha varit kopplade enbart till guden Osiris blev herdestaven och slagan senare en kombinerad symbol för faraonisk auktoritet. Herdestaven stod för kungamaktens makt och ansvar, medan slagan var en kortform för landets fruktbarhet.

Tutankhamun

Nemes huvudbonad
Nemes var en huvudbonad som täckte hela kronan, bakhuvudet och nacken och var mindre en krona och mer en symbol för faraos makt. Den var vanligen guldrandig (för att representera härskarens rikedom) och hade två stora flikar som hängde bakom öronen och draperades över axlarna.

Ankh
Ankh, som en farao vanligtvis håller i sin vänstra hand, är en av de viktigaste symbolerna som förknippas med faraonerna. Den representerar begreppet evigt liv, ett tillstånd som låg faraonerna varmt om hjärtat, vilket också framgår av deras gravar och monument. Ankhen representerar också religiös pluralism (alla gudar som en).

Till vänsterKung Tutankhamun häller vatten på handen på sin fru, drottning Ankhesenamun. Båda gifte sig vid ung ålder och var halvsyskon

NedanEn guds hand rör vid baksidan av Tutankhamuns blå krona, vilket indikerar att hela statyn representerade en ritual från kungens kröning

Rådgivare till pojkkungen

Nyckelpersoner som arbetade bakom kulisserna

Aye
Ay (ibland stavat Ay) var Tutankhamuns närmaste efterträdare och hade varit en av de tre män som fungerade som den unge kungens främsta rådgivare. Han hade stigit i graderna som politisk figur under Akhenaton, men anses ha varit en av huvudarkitekterna bakom övergången tillbaka till traditionell egyptisk kultur och religiösa sedvänjor under Tutankhamun.

Horemheb
Denna berömda militär blev farao efter Ay, som han hade arbetat med som rådgivare åt Tutankhamun. Han hade varit befälhavare i den egyptiska militären och lett fälttåg för den unge kungens räkning. Som farao fortsatte han rörelsen bort från dyrkan av Aten och tillbaka till Amun, den tidens kung över de egyptiska gudarna.

Maya
Maya tjänstgjorde som skattmästare under de tre sista faraonerna i den 18:e dynastin och var en av de mest inflytelserika männen under sin tid. Rollen innebar att han ansvarade för inrikesfrågor, vilket måste ha varit ett enormt åtagande med tanke på omvälvningarna kring religiösa reformer och att Akhenatons arbete omintetgjordes. Maya tros ha tjänat Ay, men han dog under Horemhebs regeringstid.

Det är oklart hur de dog, men under den här tiden härjade pesten i östra Medelhavsområdet och Främre Orienten. Amarna var inte immunt, särskilt inte som människor från hela egyptiernas kända värld besökte staden. Bubonpest drabbade även de kungliga hantverkare som högg ut och dekorerade Amarnas elitgravar, och sjukdomen spreds av loppor i deras hem.
Wå Akhenatons död tycks tronen ha övergått till drottning Nefertiti, som regerade som kung Neferneferuaten. Hennes regeringstid blev en övergångstid. Kanske efter påtryckningar från mer traditionellt sinnade adelsmän lät hon de gamla gudarna återta sina positioner. Aten förblev dock deras jämlike och hovet fortsatte att verka från Amarna. Runt Tutankhamun återuppstod ett annat Egypten - en plats med djupa traditioner som hade existerat i tusentals år. Han förväntades nu dyrka gudar som hade avfärdats på Akhenatons tid. Övergivna ritualer dök upp igen. Böner som inte uttalats på nästan 20 år uttalades igen. Det måste ha varit en förvirrande och stressig tid - ännu mer så när Neferneferuaten dog efter bara tre år som kung. Vid bara tio års ålder föll kronan på Tutankhamun. Under hans kröningsceremoni var den kungliga kaeller kungaandan, in i hans kropp och förvandlade honom från en prins till en farao.
Hovet
Als kung kastades Tutankhamon in i en värld av politik och makt som han bara hade sett från sidlinjen. Varje dag satt han på sin tron, högt upp på ett podium, och ledde ett möte med sina högsta hovmän. Vid dessa tillfällen höll Tutankhamun i en käpp och en flöjel i barnstorlek, symboler för hans gudomliga ämbete, och bar kungarnas falska skägg, lindat med ståltråd runt öronen. På huvudet satt en gul- och blårandig nemes-huvudbonad. Hans fötter, skodda i sandaler, satt på ett fotstöd dekorerat med bilder av Egyptens fiender. Från denna höga utsiktspunkt såg han vesiren och andra hovmän komma in i audienssalen och visa sin respekt. De informerade honom om tillståndet i Egypten och tillsammans diskuterade de dagens viktiga frågor. Det är omöjligt att veta hur mycket den unge kungen intresserade sig för vad de sa, men traditionen föreskrev att han skulle närvara vid sådana möten - varje avvikelse från korrekt ordning, eller maat för egyptierna, ledde till kaos - och under de senaste åren hade landet upplevt mer än tillräckligt av det. Uedan en prins blev kung i unga år var det i regel änkedrottningen som skötte affärerna. Så var det när kung Ahmose I besteg tronen som barn och drottning Ahhotep I styrde över Egypten, och senare när drottning - och senare kung - Hatshepsut styrde under kung Tuthmosis III:s ungdom. Men när drottning Tiye och drottning Nefertiti var döda - och till synes även Tutankhamuns mor - fanns det ingen äldre familjemedlem som kunde vägleda honom. De som stod Tutankhamun närmast och som hade möjlighet att påverka hans tänkande var hans hustru Ankhesenamun, hans lärare, kanske fortfarande Sennedjem, och de högsta adelsmännen vid hovet, varav många fortfarande tjänstgjorde under hans fars tid. Först bland dessa hovmän var Horemheb - en man som kallades Paatenemheb under Akhenaton. Han var ledare för Egyptens arméer och fick nu titeln kungens ställföreträdare, vilket gav honom makten att övervaka alla regeringsavdelningar - detta inkluderade palatsadministrationen och i förlängningen kontrollen över Tutankhamuns dagliga liv. Nästa person var Aye, vars syster tidigare hade gift sig med kung Amenhotep III, vilket förde dem in i kungafamiljens krets. Han fungerade som en nära kunglig rådgivare och följde kungen i hans dagliga plikter. Slutligen var det skattmästaren Maya som förvaltade rikets tillgångar. Dessa tre män hade stort inflytande på Tutankhamun redan från hans första dagar på tronen.
Den kungliga familjen
Bå tiden för sin kröning hade Tutankhamun gift sig med en av sina halvsystrar - en dotter till Nefertiti och Akhenaton, kallad Ankhesenamun, som förmodligen var omkring ett år äldre än han. Som Egyptens drottning representerade hon den kvinnliga sidan av kungadömet och följde Tutankhamun under ceremonier, audienser och ritualer. Olika föremål visar det kungliga paret tillsammans. På sidan av en liten gyllene helgedom jagar de fåglar i träsken - Ankhesenamun ger den unge kungen en pil att skjuta mot sitt intet ont anande byte. I en annan scen häller hennes tronande make vatten på hennes händer för att rena dem. Ett av Tutankhamons brädspel hade också kungaparets namn inristade. Det har lådor för att förvara spelpjäserna, så det är möjligt att de spelade det tillsammans när de var på resande fot. Kungaparet ställdes också inför personliga tragedier. Under sitt äktenskap försökte de två gånger att få barn, men båda graviditeterna slutade med förlust. Deras dödfödda döttrar mumifierades och begravdes så småningom i Tutankhamuns grav.
A några år in i sin regeringstid beslöt Tutankhamun att föra sin familjs kroppar från Amarna till Konungarnas dal i Luxor för återbegravning. Amarna saknade existensberättigande och skulle snart återtas av ökensanden. Han beordrade att hans mormor, drottning Tiye, skulle begravas tillsammans med sin make, kung Amenhotep III, men den förgyllda träram som hade omgett hennes sarkofag i Amarna förvarades i en liten, odekorerad grav, nu känd som KV 55 (KV står för King's Valley). Tiye och Tutankhamons liv överlappade varandra bara en kort tid, men hon måste ha varit viktig för honom eftersom han förvarade en lock av hennes hår i en liten kista bland sina egna ägodelar. KV 55 blev också Akhenatons sista viloplats - om nu skelettet i kistan verkligen är han. Han placerades i en återanvänd kista, ursprungligen tillverkad för drottning Kiya, omgiven av andra föremål från Amarna. Tutankhamun hade övergett sin fars läror och representerade nu Egyptens återgång till traditionen, men han måste ändå ha känt sig ansvarig för att se till att hans kätterska far hade det bra efter döden.
Restaureringen
Aven om hovet hade övergett Amarna för den traditionella kungastaden Memphis, fanns Akhenatons arv överallt. Gudarnas tempel förblev försummade över hela Egypten. Krossade statyer låg där de hade fallit. Gudomliga namn hade skrapats bort från monumenten. Som kung var detta ett problem som Tutankhamun var tvungen att ta itu med - antingen på eget bevåg eller, vilket var mer troligt med tanke på hans unga ålder och utbildning i Amarna, på förslag av hans hovmän. Som utgångspunkt beställde Tutankhamun en inskription som beskrev Egyptens bedrövliga tillstånd. Inte bara templen var i ruiner, förklarade inskriptionen, utan gudarna hade övergivit landet och Egyptens arméer misslyckades när de skickades utomlands för att strida. Tutankhamon hade åtgärdat allt detta, fortsatte inskriptionen. Den unge kungen hade återuppbyggt templen och gjort gudarna nöjda. Egypten hade återgått till ett tillstånd av ordning. I verkligheten hade inget av detta hänt ännu, men i det gamla Egypten hade det skrivna ordet en magisk kraft - att skriva ner något gjorde det till verklighet. Hantverkare högg plikttroget in texten i stensteler och reste dem vid tempel över hela landet, bland annat vid Amuntemplet i Karnak - hemvist för Akhenatens mest hatade gud. Liksom andra kungliga stelaer lästes innehållet troligen högt för folkmassor vid festliga tillfällen för att sprida ryktet om Tutankhamuns goda gärningar.
Wedan denna avsiktsförklaring hade "publicerats" mobiliserades hantverkare över hela Egypten för att återställa det som hade gått sönder eller förstörts. I verkstäderna tillverkades gudaristningar, var och en med Tutankhamuns ansikte. I början av hans regeringstid speglade dessa hans unga ålder, medan de som gjordes senare visade honom som tonåring. Detta var inte ovanligt. Det var tradition att gudastatyer som producerades under en kung hade hans idealiserade porträtt och att detta förändrades under årens lopp. Vad som däremot inte var normalt var det stora antalet statyer som behövde huggas ut - Akhenatons vandaler hade varit grundliga. Statyerna fungerade som kroppar som gudarnas gudomliga krafter kunde bebo när de tog emot offergåvor, och i gengäld säkerställde de Egyptens framgång. Genom att förstöra dessa kärl hade Akhenaton skurit av ett av deras sätt att interagera medmed mänskligheten. Egyptens viktigaste gudomliga statyer förvarades i templets helgedomar, men även andra, större statyer fanns i templets inhägnader. Dessa bar också Tutankhamuns ansikte, bland annat en av guden Khonsu, Amuns unge son, i Karnak. Med denna staty presenterade Tutankhamun sig som son till gudarnas konung och visade att han helt hade vänt ryggen åt sin fars läror.
Ritualer och festivaler
On av Tutankhamuns viktigaste uppgifter var att leda religiösa högtider. Som farao - en roll som gjorde honom till en mellanhand mellan människor och gudar - var detta inte något som han kunde undvika på grund av sin ungdom. Att vara en halvgudomlig varelse medförde skyldigheter. Även om det oftast var överstepräster som offrade gudomliga gåvor i templen, krävde vissa kungliga högtider kungens närvaro. Därför reste faraonerna ofta och flyttade med hovet och sina tjänare till palats eller tillfälliga boenden runt om i landet. På sina resor tog de med sig hopfällbara möbler - Tutankhamun ägde både en hopfällbar säng och ett hopfällbart huvudstöd.
On av Egyptens viktigaste årliga händelser var Opet-festivalen, då kungen reste från Karnak-templet till Luxor-templet, åtföljd av gudarna Amun, Mut och Khonsu, för att ge ny energi åt sin kungliga ka - andan i kungaskapet. Luxortemplet hade en särskild betydelse för Tutankhamun. Byggandet av dess kolonnadhall hade påbörjats under hans farfar, kung Amenhotep III, men hade övergivits av Akhenaton. Tutankhamun - eller åtminstone en av hans rådgivare - bestämde sig för att det skulle vara en kraftfull symbol för kontinuitet och respekt för gudarna att avsluta utsmyckningen av hallen. Så under årens lopp fick Luxortemplets präster se hantverkare skulptera och måla scener från Opet-festivalen och på så sätt föreviga Tutankhamun och Ankhesenamuns närvaro vid evenemanget.

"Runt Tutankhamun återuppstod ett annat Egypten - en plats med djupa traditioner som hade existerat i tusentals år"

OvanEn målad elfenbensplatta från Tutankhamuns grav, som visar den unge kungen med sin käpp

NedanEn detalj från baksidan av Tutankhamuns kastade, som visar kungen med sin drottning

"Tutankhamun presenterade sig som son till gudarnas kung"

OvanTutankhamuns restaureringsstele beskriver hur kungen restaurerade templen och återförde Egypten till ett tillstånd av ordning efter en tid då gudarna hade övergett landet

Ovan till högerEn avbildning av drottning Nefertiti som utför en ceremoni

HögerEn byst av Tutankhamun som håller i den symboliska kroken och slagträt

Egyptens unga faraoner

Tutankhamun var långt ifrån det enda barnet som styrde Egypten

Det kunde hända att Tutankhamun, trots en kalender som redan var fylld av högtider, behövde ägna sig åt extra rituella uppgifter. Under hans senare tonår dog den heliga apistjuren i Memphis, vilket tvingade prästerna att leta efter en efterträdare. Enligt traditionen var denna tjur en inkarnation av guden Ptah, Memphis skapargud, och kunde identifieras genom specifika märken som formen av en örn på ryggen och en vit diamant på huvudet. När hantverkarna hade byggt tjurens grav i den heliga nekropolen Saqqara och själva tjuren hade mumifierats, ledde Tutankhamun begravningsceremonierna. Han bar en slags religiös scarf, gjord av fajanspärlor, med inskriptioner för gudarna Ptah och Sokar, och lämnade offergåvor till tjuren i graven.
Imperiet och krigföring
Onder århundradena före Tutankhamuns regeringstid hade Egyptens faraoner utvidgat sitt territorium söderut längs Nilen till Nubien och skapat en ny regeringsposition för att hantera regionen - vicekungen av Kush. En av Tutankhamuns uppgifter var att installera en tjänsteman vid namn Huy i denna roll. Den unge kungen ledde ceremonin och tittade från sin tron på när Huy tog emot ämbetssigillet från en tjänsteman. Den nyutnämnde vicekungen lämnade sedan palatsets audienssal för att påbörja sin resa söderut. Flera år senare återvände Huy till det kungliga hovet. Han åtföljdes av nubiska ledare och fångar, kanske tillfångatagna under ett uppror, samt tjänare som bar tribut i form av levande djur, guld och sköldar.
Tegyptierna hade också ett territorium i nordost, som omfattade stora delar av Levanten upp till Syrien. Under Akhenaton hade Egypten förlorat kontrollen över Qadesh, en av de viktigaste städerna i denna region, till hettiterna, en expanderande civilisation från Turkiet. Detta gav hettiterna större kontroll över lukrativa handelsnätverk - en stor strategisk förlust för Egypten. Under sina senare år som kung bestämde sig Tutankhamun för att rätta till situationen. Han skickade general Horemheb för att leda Egyptens arméer till Qadesh, strider utkämpades och vid något tillfälle marscherade egyptiska soldater med avhuggna händer på sina spjut. En fånge hölls i en bur och fördes tillbaka till Egypten med båt. I slutändan förblev Qadesh dock i hettitiska händer. Fälttåget måste ha varit ett misslyckande. Icke desto mindre återvände Horemheb till ett storslaget mottagande vid hovet och visade upp sina fångar, alla bundna till varandra, för Tutankhamun och Ankhesenamun. Kungen själv tog sedan med sig några av fångarna till Amuntemplet i Karnak för att offra dem - och kanske till och med avrätta några - inför den återuppståndne guden.
Tutankhamuns sista dagar
Onder sin livstid drabbades Tutankhamun av olika malariasorter, vilket måste ha gjort att han periodvis kände sig svag och sjuk, och hans klumpfot gjorde det svårt att gå. Vid ett tillfälle när han besökte ett tempel drog han upp ett vassrör från marken, kanske för att kunna stå stadigt under sina religiösa plikter. Hans tjänare behöll denna improviserade käpp och såg till att den lades i hans grav. Inget av dessa problem hindrade den unge kungen från att leva ett aktivt liv. Precis som andra faraoner tyckte Tutankhamun om att jaga i sin vagn - att rusa iväg efter sitt byte och skjuta pilar med sin båge medan en annan man styrde hästarna. Hjulen på två av hans vagnar blev så slitna att delar av dem måste bytas ut. Ett populärt jaktområde var Giza, där han lät bygga ett litet palats intill den stora sfinxen, och han jagade strutsar nära staden Heliopolis också.
Tutankhamun var kanske ute och jagade på sin vagn när han råkade ut för en svår olycka. Han bröt benet och lämnade ett öppet sår som flödade av blod. Det fanns inte mycket som palatsets läkare kunde göra - skadans allvar gjorde det omöjligt för honom att återhämta sig. Inom några dagar var Tutankhamun död. Han var bara 19 år gammal. Kungen inledde nu sitt andra liv och följde med solguden på hans eviga resa genom dag- och natthimlen, där han kämpade mot kaosets krafter för att skydda kosmos. Det var en viktig plikt, alla faraoners öde, men de levande brydde sig inte. Inom några år blev general Horemheb farao, tog Tutankhamuns monument i besittning och tog ansvar för hans bedrifter. Senare kungar utelämnade Tutankhamun från sina listor över kungliga föregångare. Amarna-eran - och alla som förknippades med den - skulle utplånas ur minnet.
Ben slump gjorde dock att Tutankhamuns grav förblev säker. Ett år efter den kungliga begravningen hade ett sällsynt oväder sänt översvämningsrester ner i Konungarnas dal. När vattnet sjunkit undan låg Tutankhamuns grav gömd under en meter hårt bråte. Så förblev det i över 3.000 år, fram till den 4 november 1922, då de första stegen återupptäcktes. Tre veckor senare, den 26 november, höll arkeologen Howard Carter ett stearinljus genom ett hål i gravens ingång och såg "underbara saker". Från den stunden levde Tutankhamun igen.

"Inom några år blev general Horemheb farao, tog Tutankhamons monument i besittning och tog ansvar för hans prestationer"

OvanJakt var en populär hobby för Egyptens faraoner, och Tutankhamun var inget undantag. På den här solfjädern jagar han strutsar från sin vagn och skjuter pilar mot sitt byte

Nedan till vänsterGeneral Horemheb var Egyptens mäktigaste hovman under Tutankhamun. Här tar han emot gåvor från kungen som belöning för sitt utmärkta arbete

NedanDenna väggmålning från Tutankhamuns gravkammare visar honom med gudarna Anubis (vänster) och Hathor (höger)

Kleopatra VII Thea Philopator
Blev farao i hög ålder: 18
Regeringstid: 51 - 30 F.KR
Egyptens berömda drottning, som skulle visa sig bli den sista faraon i sitt rike, tog över tronen tillsammans med sin bror efter att deras far Ptolemaios XII hade dött. Hon var känd för att ha lierat sig med Julius Caesar och sedan Marcus Antonius, men fick se sin makt minska när de båda dödades under interna romerska maktkamper.

Amenhotep III
Blev farao vid hög ålder: 12
Regeringstid: ca 1391 - 1353 f.Kr
Tutankhamuns farfar hade också bestigit den egyptiska tronen i mycket unga år och delade liknande intressen med sin blivande arvinge. Vi vet t.ex. att han tyckte om att jaga, eftersom han gav ut minnesskarabéer för att fira sina bedrifter. Amenhotep III är ihågkommen som en diplomatisk och fredlig härskare

Ptolemaios XIII Theos Filopator
Blev farao vid hög ålder: 11
Regeringstid: 51 - 47 F.KR
Ptolemaios XIII var en av två bröder till Kleopatra som delade den egyptiska tronen och blev kung tillsammans med sin syster efter faderns död. Han stödde först Pompejus den store mot Caesar under det alexandrinska kriget och skulle komma att motsätta sig honom igen efter Caesars seger, bara för att bli dödad.

Tutankhamun
Blev farao vid hög ålder: 10
Regeringstid: ca 1332 - 1323 f.Kr
Den unge kungen satt bara i cirka nio år på Egyptens tron och verkar ha hanterat ett antal hälsoproblem under den tiden. Han drabbades av malaria, led av en degenerativ benskada, hade en klumpfot som gjorde att han behövde använda käpp, hade gomspalt och ett försvagat immunförsvar.

Pepi II Neferkare
Blev farao vid hög ålder: 6
Regeringstid: c. 2278 - c. 2184
Nästan 1.000 år innan Tutankhamun blev farao steg Pepi II upp till makten vid en ännu yngre ålder och kan ha regerat i så länge som 94 år. Möjligen som ett resultat av den exceptionellt långa tiden under hans regeringstid försvagades hans kungarike av interna stridigheter under åren, vilket gjorde Egypten sårbart i den omedelbara efterdyningen.

NedanÅterupptäckten av Tutakhamuns grav gav hans namn nytt liv

Under-insatsenTutankhamuns dödsmask täcker huvudet på hans mumie. Med en guds guldhud bär kungen den randiga nemes-huvudbonaden och ett falskt skägg som förknippas med gudomlighet

Berättelsen om Tutankhamun:
(Yale University Press) är ute nu

Kungar och drottningar

Mary

mot

Elizabeth

Hur striden
mellan drottningarna
omformade den
Engelska monarkin

Skrivet av Tracy Borman

DR Tracy Borman
Tracy Borman är Tudor-historiker, författare och programledare. Hon skrev om Mary och Elizabeths relation i sin bok Elizabeths kvinnor: Den dolda historien om den jungfruliga drottningen. Hennes senaste bok är Crown & Sceptre: 1.000 år av kungar och drottningar.

© Lorentz Gullachsen

Mary I Tidslinje

Viktiga händelser i livet för Henrik VIII:s äldsta barn

18 februari 1516
Mary föds
Dotter till kung Henrik VIII och hans första hustru, Katarina av Aragonien, prinsessan Mary föds på Palace of Placentia i Greenwich, London.

1525
Prinsessa av Wales
Mary skickas till Ludlow för att leda rådet för Wales och marscherna. Hon kallas för prinsessan av Wales men får aldrig officiellt titeln.

25 januari 1533
Henrik gifter sig med Anne Boleyn
Efter att ha gift sig i hemlighet i november föregående år hålls en officiell ceremoni och senare, i maj, annulleras Henriks äktenskap med Katarina av ärkebiskop Cranmer.

7 september 1533
Prinsessan Elizabeth föds
Henrik VIII får en andra dotter, till sin stora frustration. Elizabeth uppfostras i Hatfield och hennes mor Anne dödas innan hon fyller tre år.

November 1534
Handlingar om överhöghet
Kungen bryter officiellt med Vatikanen och låter kardinal Wolsey och parlamentet utarbeta en ny lag som förklarar att monarken är "det enda högsta överhuvudet på jorden för Englands kyrka".

12 oktober 1537
Prins Edward föds
Henry, som nu är gift med sin tredje hustru Jane Seymour, får äntligen en son i Edward, även om Jane Seymour dör 12 dagar senare.

14 juli 1543
Successionsakten
Efter att den åldrande kungen gift sig med Catherine Parr, sin sjätte och sista hustru, ger han efter för tanken att återföra sina två döttrar till tronföljden efter sin son Edward.

Mary I och hennes syster Elizabeth hade inte mycket gemensamt förutom sin far: Henrik VIII.Mary var en övertygad katolik, Elizabeth en hängiven protestant. Mary var djupt konventionell i sin kvinnosyn och tog sig en make så snart hon bestigit tronen, Elizabeth var fast besluten att aldrig gifta sig och blev den legendariska jungfrudrottningen. Marias regeringstid var kort och brutal, medan Elisabets har hyllats som en av de längsta och mest framgångsrika av alla brittiska monarker. De må ha varit varandras motsatser, men förhållandet mellan de två systrarna skulle få en djupgående inverkan på bådas drottningskap.
Andag den 18 februari 1516 kl. 04.00 på morgonen fick Katarina av Aragonien en dotter. Barnet var kanske inte den son som hennes make Henrik VIII så gärna ville ha, men hon var åtminstone frisk och med tanke på Katarinas erfarenhet av barnafödande var det något att vara tacksam för. Tre dagar senare hölls ett överdådigt dop i Observant Friars Church, där hovets högst uppsatta medlemmar närvarade. Kungens nyfödda dotter fick namnet Mary.
Mary fick en bortskämd uppväxt. Som kungens omhuldade enda barn var hon "mycket älskad av sin far", enligt den venetianske ambassadören. Hon firades vid hovet och visades stolt upp för utländska ambassadörer, som alla berömde hennes utseende och intelligens. Hennes långa röda hår var "så vackert som man någonsin sett det på ett människohuvud" Gasparo Spinelli, en venetiansk dignitär, berättade om hur den lilla prinsessan hade dansat med den franske ambassadören, "som ansåg henne vara mycket vacker och beundransvärd på grund av hennes stora och ovanliga mentala begåvning" Under sina tidiga år lärde sig Mary de typiska hovkonsterna att spela luta och virginaler, sjunga, dansa och rida. Hon fick också en utmärkt utbildning av Juan Luis Vives, en berömd humanistisk forskare.
After en tvåårig vistelse i Wales återvände Mary till hovet 1527, 11 år gammal. Men vid det laget hade allt förändrats. Under det senaste året hade hennes far varit besatt av en av hennes mors hovdamer. Anne Boleyn var en eldig ung kvinna som hade anlänt från det franska hovet 1522. Efter att ha sett hur snabbt den engelske kungens älskarinnor kastades bort (inklusive hennes egen syster) vägrade Anne att ligga med honom, vilket gjorde Henry vild av frustrerad lust. Snart började han tänka på det otänkbara: att han skulle lämna Katarina åt sidan och gifta sig med Anne.
Yåratal av fruktlösa förhandlingar med påvedömet om annullering följde tills Henrik tog saken i egna händer och separerade England från Rom och skapade en ny kyrka över vilken han var högsta överhuvud. Turbulens och förstörelse följde i flera år efteråt, landet slets sönder och traditionella katoliker ställdes mot dem som följde den nya tron.
Mary tillhörde bestämt det förra lägret. Hon hade stått vid sin mor Katarinas sida under hela denna tid och vägrade att erkänna Anne (som hon kallade "konkubinen") som den rättmätiga drottningen eller hennes far som överhuvud för den nya kyrkan. Inte heller accepterade hon sin halvsyster Elisabet - född av Anne och Henrik i september 1533 - som den rättmätiga arvtagaren.
Efter att ha förklarats oäkta efter annulleringen av föräldrarnas äktenskap tvingades Mary under förödmjukande former att flytta in hos sin lillasyster, där hon stannade i flera år. Det är hennes förtjänst att Mary, efter Annes dramatiska fall från nåden 1536, tog sin unga syster under sina vingar och visade henne den kärlek och tillgivenhet som en beskyddande äldre syster. De två döttrarna, som förenades i sin illegitimitet (Annes äktenskap med Henrik hade ogiltigförklarats strax före hennes avrättning), var nu för första gången jämställda och detta förbättrade deras relation avsevärt. De förblev nära under Elizabeths hela barndom, även om religionen blev en källa till spänningar: Mary var övertygad katolik medan Elizabeth hade uppfostrats i den nya reformerta tron. Denna spänning skulle bli allt mer uttalad under de kommande åren.
After faderns död 1547 blev hans "dyrbara juvel", Edward, kung vid bara nio års ålder. Han var övertygad protestant och gynnade sin yngre halvsyster Elisabet, medan Maria, som vägrade att ge upp sin katolska tro, hamnade i kylan. På sin dödsbädd bara sex år senare ändrade Edward tronföljden till förmån för sin kusin, lady Jane Grey, för att förhindra att hans katolska halvsyster skulle ta över tronen. Men folket såg inte med blida ögon på en usurpator och Mary trängde snart undan "Nine Days' Queen", som Jane blev känd som. Mary utropades till drottning den 19 juli 1553 under vild glädje.
Ben under det allmänna firandet fanns en utbredd oro inför utsikten att få en drottning som regent. "Att utse en kvinna till regent... är motbjudande för naturen... en omstörtning av god ordning, av all skälighet och rättvisa", skanderade den protestantiske predikanten John Knox. Kvinnor, hävdade han, var "svaga, bräckliga, otåliga, svaga och dumma" Bortsett från Lady Jane Grey var Mary Tudor Englands första regerande drottning på nästan 400 år. Den senaste innehavaren, kejsarinnan Matilda, hade bara hållit sig kvar vid makten i några månader och hade störtat landet i inbördeskrig. Det var knappast ett inspirerande exempel på kvinnlig suveränitet. "En kvinna är aldrig lika fruktad eller respekterad som en man, oavsett hennes rang", sade Mary, änkedrottning av Ungern, till Karl V när hon avsade sig sitt regentskap. Inte undra på att Henrik VIII hade varit så desperat efter att få en legitim manlig arvinge.
Oen 3 augusti red den nya drottningen i triumf genom London, åtföljd av sin halvsyster Elizabeth. På ytan var det ett bländande uttryck för familjens enighet. Men bakom det låg en våldsam rivalitet mellan de två syskonen. Mary var av naturen introspektiv och saknade sin fars förmåga att charma och entusiasmera folkmassorna, så hon tog sig fram bland dem, reagerade tafatt på deras jubel och verkade avlägsen och reserverad. Elizabeth, som hade ärvt sin fars talang för PR, drog däremot till sig mest uppmärksamhet när hon graciöst lutade huvudet och viftade med handen, vilket väckte de mest högljudda jublen. "Hennes nåd, genom att hålla upp sina händer och sitt glada ansikte mot dem som stod långt borta, och sitt mest ömma och vänliga språk mot dem som stod nära ... förklarade sig tacksam för att få sitt folks goda vilja", kommenterade en åskådare.
Elizabeths popularitet förstärktes av hennes utseende. Med sitt "vackra" ansikte, sitt långa röda hår, sina "fina ögon" och sitt ungdomliga överflöd överglänste hon sin syster. Elizabeth var också längre än Mary, som beskrevs som "av låg snarare än av medelmåttig statur". Trots att den nya drottningen bara var 37 år gammal fick ungdomens oro och sorg henne att verka mycket äldre och hennes naturligt dystra, stramande ansiktsuttryck gjorde henne ännu äldre. "Med undantag för några rynkor, som mer beror på oro än på ålder, och som får henne att se några år äldre ut, är hennes utseende i övrigt mycket allvarligt", anmärkte den venetianske ambassadören. Hennes utseende förbättrades inte av det faktum att hon hade förlorat nästan alla sina tänder i 20-årsåldern. Bland hennes mest anmärkningsvärda drag var hennes ögon, som var så genomträngande att de "inte bara ingav respekt utan även rädsla hos dem som hon riktade dem mot" I själva verket berodde Marys tendens att stirra intensivt på människor mer på hennes svåra närsynthet än på en avsikt att skrämmas, men hennes grova, djupa röst, som var "grov och högljudd, nästan som en mans" gjorde henne inte mer tilltalande.
Aven om Mary älskade fina kläder och ägnade stor uppmärksamhet åt sin garderob, saknade hon den känsla för stil som var så naturlig för hennes halvsyster. Hon klädde sig i rikt dekorerade klänningar i klara färger som inte passade ihop med hennes röda hår. Till och med den spanske ambassadören tvingades erkänna att om hon klädde sig mer stilfullt skulle "hon inte se så gammal och slapp ut" Elizabeth var däremot en modell för diskret elegans och föredrog enkla klänningar i vitt eller grönt som framhävde hennes färg till fulländning. Medan Mary skämdes över sin sexualitet och föredrog att dölja sin utmärglade figur i tunga, höghalsade klänningar, visade Elizabeth sin med en kunskap som överträffade hennes år och utstrålade en sex appeal som många män vid hovet fann oemotståndlig.
Tet fanns snart andra, allvarligare orsaker till osämja mellan de två systrarna. Trots att hon var en hängiven protestant var Elisabet klok nog att "anpassa sig till hennes majestäts vilja" - och den viljan var avgjort romersk-katolsk. Redan från början av sin regeringstid gjorde Maria klart att hon hade för avsikt att återföra England till den påvliga fållan. Detta väckte ett utbrett motstånd bland hennes folk och Elisabet blev snart en naturlig galjonsfigur för alla dem som motsatte sig hennes halvsysters regim. Den kejserliga ambassadören Simon Renard varnade för att Elisabet var "smart och slug" och kunde "tänka ut någon farlig plan" mot den nya drottningen. Sådana kommentarer må ha varit förtal, men de lyckades riva upp gamla sår. "Hon [Mary] är fortfarande förbittrad över de skador som drottning Katarina, hennes mor, åsamkats genom Anne Boleyns, Elisabets mor, intriger", konstaterade Renard. Mary anförtrodde honom att hon trodde att Elizabeth skulle växa upp och bli som sin mor, "som hade orsakat stora problem i kungariket"
Ben Mary fick snart andra distraktioner. Den monarkiska makten var utformad för en manlig härskare och det var inte klart om den kunde eller borde tillämpas på en kvinna. Efter många politiska turer antog parlamentet i april 1554 "En lag som förklarar att den kungliga makten i detta rike ligger hos drottningens majestät lika fullständigt och absolut som den någonsin legat hos någon av hennes ädlaste förfäder, kungar i detta rike" Enkelt uttryckt fastställde akten att det inte skulle göras någon åtskillnad mellan män och kvinnor när det gällde kronans maktbefogenheter. Detta skulle gynna inte bara Mary utan alla efterföljande regerande drottningar - inklusive hennes halvsyster Elizabeth.

OvanEtt porträtt av Mary som barn - hon var uppenbarligen mycket älskad av sin far vid den tiden

Mary mot Elizabeth

"Mary fick utstå förödmjukelsen att tvingas ingå i sin lillasysters hushåll"

ÖverstAnnulleringen av Henrik VIII:s äktenskap med Katarina av Aragonien gjorde Maria officiellt oäkta, även om hon skulle återföras till tronföljden

OvanförHenrik VIII avbildad med sina tre legitima barn och deras gycklare Will Sommers i bakgrunden

28 januari 1547
Henrik VIII dör
Henrik VIII dör efter att ha varit sjuk en längre tid, men lämnar inte mycket efter sig i form av successionsplanering för sin regering eller den nya kungen, Edward VI, som bara är nio år gammal.

19 juli 1553
Maria utropas till drottning
Efter sin halvbror Edward VI:s för tidiga död och ett kortlivat anspråk från Lady Jane Grey utropas Mary till ny monark.

1 oktober 1553
Maria blir krönt
Efter att ha ridit in i London i augusti med sin halvsyster Elizabeth och 800 adelsmän som stöd, kröns Mary i Westminster Abbey.

18 mars 1554
Elisabet fängslas
Efter en rebellkomplott organiserad av Sir Thomas Wyatt för att sätta Elizabeth på tronen, fängslar Mary sin syster i Towern, men inga bevis hittas mot henne.

25 juli 1554
Äktenskap med prins Philip
Mary gifter sig med prins Philip, son till den tysk-romerske kejsaren Karl V. Ett sådant äktenskap kan blockera hennes protestantiska halvsysters ställning som arvtagare.

September 1554
Den falska graviditeten
Omkring september 1554 upphör Marys menstruationscykel - hon börjar då gå upp i vikt och drabbas av illamående. Det visar sig dock inte vara fallet, vilket gör Mary förtvivlad.

Februari 1555
Brinnande protestanter
Återinförandet av den romerska katolicismen i England leder till att kätterilagarna återinförs. Med den religiösa doktrinen på sin sida börjar Mary avrätta protestantiska adelsmän.

Mars 1557
England dras in i kriget
Filip drar in England i krig med Frankrike efter att hans far Karl V har abdikerat. Kriget är en katastrof för England och leder till förlusten av Calais 1558.

17 november 1558
Drottningen är död
År 1558 utser Maria Elisabet till sin lagliga efterträdare. Mary insjuknar under en influensapandemi som drabbar London och avlider kort därefter.

"som drottning gjorde Mary det klart att hon avsåg att återföra England till den påvliga viken"

Ovan till vänsterMary tog så småningom Elizabeth i sin vård när syskonen var på lika fot

OvanLady Jane Grey utropades kortvarigt till drottning, men Maria argumenterade framgångsrikt för sin rätt att efterträda Edward VI och var mycket mer populär vid den tiden

"elizabeth blev snart en naturlig galjonsfigur för dem som motsatte sig hennes halvsysters regim"

OvanKung Edward VI föredrog sin mellansyster Elizabeth eftersom de delade samma protestantiska tro

Ovan till högerEfter avrättningen av sin mor Anne Boleyn befann sig Elisabet i en liknande situation som Maria när det gällde hennes legitimitet

"Den nya drottningen red i triumf genom London, åtföljd av sin halvsyster Elizabeth"

OvanMaria rider in i London tillsammans med de katolska biskoparna och 800 adelsmän för att göra anspråk på sin tron

Even om Maria delade samma fördomar mot kvinnor som sina samtida, hade hon vad ett ögonvittne beskrev som "en fruktansvärd och envis natur" och var fast besluten att hävda sin auktoritet. Detta uttrycktes mest kraftfullt genom hennes orubbliga beslut att återföra England till den romersk-katolska församlingen. Medan vissa av hennes undersåtar välkomnade detta, var andra starkt emot. Men Mary var inte en kvinna som kompromissade och hennes orubbliga jakt på kättare överskuggade alla andra aspekter av hennes regeringstid, vilket gav henne öknamnet "Bloody Mary". Hon trodde felaktigt att de av hennes undersåtar som vägrade att anpassa sig hade manipulerats av en liten grupp ledare. Om dessa avlägsnades skulle undersåtarna inse att de gjort fel och återvända till den katolska församlingen. Återinförandet av 1300-talets kätterilagar 1555 gav Maria carte blanche att jaga de personer som hon ansåg vara ansvariga och döma dem till att brännas på bål. Det första offret var prästmannen och predikanten John Rogers, som förpassades till lågorna i februari 1555. Andra kända reformatorer följde snart efter, bland annat Hugh Latimer och Nicholas Ridley i oktober samma år, och - mest chockerande av alla - i mars 1556 Thomas Cranmer, Henrik VIII:s ärkebiskop i Canterbury och ledare för reformationen.
Edödandet av de protestantiska ledarna fick motsatt effekt än vad Maria hade avsett. Det fasansfulla sätt på vilket de dödades väckte sympati även bland religiösa konservativa och stärkte reformisternas beslutsamhet, som var fler än drottningen hade trott. Hon lät sig inte avskräckas och utökade sin jakt på kättare. Fram till sommaren 1558 hade omkring 290 personer, de flesta från de lägre klasserna, avrättats. Leden av sympatisörer hade vuxit för varje avrättning så att protestantismen vid slutet av Marias regeringstid hade fått ett fastare grepp än när hon besteg tronen.
Marys trogna katolicism inspirerade också hennes val av make. På grund av sin avlidna mor kände hon en naturlig samhörighet med Spanien och som barn hade hon trolovats med dess kung, den tysk-romerske kejsaren Karl V. Även om Karl senare hade brutit deras trolovning var hans 26-årige son Filip fortfarande ogift. Som katolsk prins från hennes mors hemland var han idealisk i Marias ögon. Hennes råd höll inte med och fruktade att England bara skulle bli en satellit till det spanska imperiet. Den 16 november 1553 gjorde en parlamentarisk delegation en formell framställan till drottningen om att välja en engelsk make. Men Mary accepterade inget motstånd och äktenskapet ingicks i januari 1554.
Tdrottningen hade inte förstått hur starka känslorna var bland hennes främlingsfientliga folk. "Engelsmännen... är till sin natur mycket fientliga mot utlänningar", konstaterade den venetianske ambassadören. Ett bevis på detta var ett uppror år 1554, som leddes av Sir Thomas Wyatt och som involverade en grupp adelsmän, däribland Lady Jane Greys far. Även om det fanns en stark protestantisk underton i upproret hävdade deltagarna att deras främsta mål var att "förhindra att vi blev överkörda av främlingar"
Wyatt fick en ansenlig skara anhängare till sin sak och i januari marscherade de mot London. Den 1 februari skickade Mary hertigen av Norfolk för att krossa rebellerna innan de nådde huvudstaden. Men hans trupper deserterade och lämnade drottningen och hennes råd praktiskt taget utan försvar. Detta var det första allvarliga testet av Marys drottningskap och hon antog utmaningen. Hon samlade de lojala trupper som hade samlats vid Guildhall i hjärtat av London och höll ett passionerat tal där hon försäkrade dem om att hon älskade sina undersåtar "som modern älskar sitt barn" För detta enda, flyktiga tillfälle verkade Mary helt bekväm som kvinnlig regent och intog en moderlig roll över sina undersåtar. Det var ett tema som ofta - och med bländande effekt - skulle komma att tas upp av hennes halvsyster Elisabet.
Marys tal var en avgörande faktor för att besegra rebellerna, men episoden hade destabiliserat en regim i sin linda och hennes närmaste uppmanade henne att göra sig av med alla rivaliserande anspråk. Trots att hon var oskyldig till inblandning avrättades lady Jane Grey den 12 februari 1554. Elisabet hade varit lika försiktig med att undvika all inblandning, men Maria visste att många av rebellerna hade hoppats på att få henne på tronen och det räckte för att Elisabet skulle gripas. Hon insisterade på sin oskuld och försäkrade Mary: "Jag bedyrar inför Gud att jag aldrig har utövat, gett råd om eller samtyckt till något som är skadligt för dig eller farligt för staten." Mary lät sig inte nedslås och beordrade att hennes syster skulle föras till Towern nästa dag. Elizabeth förblev fånge där i mer än två månader och var nära att skickas till blocket när löjtnanten där fick en förfalskad order om att hon skulle avrättas. Lyckligtvis hade han sinnesnärvaro nog att kontrollera detta med drottningen och Elisabets liv skonades. Hon frigavs den 19 maj 1554, årsdagen av hennes mors avrättning.

"Drottningen hade inte förstått hur starka känslorna var bland hennes främlingsfientliga folk"

Material för äktenskap

Maria och Frankrikes Dauphin 1518
Det första försöket att säkra ett värdigt äktenskap för Maria skedde när hon bara var två år gammal. Det tilltänkta äktenskapet var med François, Frans I:s äldste son och tronarvinge. Dauphin var själv bara några månader gammal. Förslaget gick i stöpet och relationerna mellan kungarna upplöstes.

Maria och Karl V 1522
När relationerna med Frankrike försämrades försökte Henrik säkra sina relationer med den tysk-romerske kejsaren, som besökte England, och hans moster Katarina av Aragonien. Karl var därför Marys kusin i första led. Windsorfördraget undertecknades för att säkra ett äktenskap, men detta bröt samman och 1526 gifte sig Karl med Isabella av Portugal.

De potentiella förlovningar som Mary och Elizabeth undvek

Maria och hertigen av Orleans 1527
Efter diskussioner om att den nyblivne änkemannen kung Frans av Frankrike skulle gifta sig med Maria, 11, bestämdes det istället att en trolovning med hans åttaårige andre son, Henrik, hertigen av Orleans, skulle vara mer lämplig. Ett kontrakt upprättades och undertecknades, men allt gick i stöpet när relationerna mellan kungarna försämrades.

OvanMary trodde att eliminering av protestantiska ledare skulle få motsträviga undersåtar att återvända till katolicismen

VänsterMaria I kröntes till Englands första regerande drottning

Elisabet och hertigen av Angoulême 1534
En utdragen förhandling mellan England och Frankrike ägde rum där Henrik och Anna försökte säkra Elisabets framtid genom ett äktenskap med den franska monarkin. Kung Frans var dock tveksam till Elisabets legitimitet. Så småningom föreslogs Karl, hertig av Angoulême, Frans tredje son.

Elizabeth och Thomas Seymour 1547
Thomas Seymour friade till Elizabeth i ett brev några månader efter hennes fars död, när hon var 13 år och han 38 år. Hon avvisade honom, men han gifte sig istället med hennes styvmor och änkedrottning Katherine Parr. Elizabeth bodde med dem och Seymours oönskade närmanden fortsatte. Han arresterades för förräderi 1549.

Elizabeth var förvisad till palatset i Woodstock i nästan ett år. Allt hon gjorde övervakades och hon fick inte brevväxla med någon om det inte var med rådets godkännande. I april 1555 kallades hon sedan till sin syster på Hampton Court. Bara några veckor efter att ha gift sig med Filip av Spanien i juli 1544 hade Maria börjat uppleva symtom på tidig graviditet. Den sorgliga sanningen är att dessa förmodligen berodde på långvariga menstruationsproblem och en stor dos önsketänkande. När förlossningsdatumet närmade sig flyttade hon till Hampton Court för att förbereda sig inför förlossningen och ville att Elisabet skulle vara där och bevittna hennes triumf när en prins föddes. Men allt eftersom veckorna gick stod det klart för dem som omgav drottningen - om än inte för Mary själv - att hon hade misstagit sig. Så småningom erkände Mary att det hade varit en falsk graviditet. Hennes syster bevittnade hennes förödmjukelse, snarare än hennes triumf. Elisabet var mycket medveten om att Philip tyckte att hans äldre hustru var så osmaklig att han tog varje tillfälle i akt att vara borta från henne. Det var knappast någon positiv reklam för det kungliga äktenskapet och stärkte Elisabets beslutsamhet att förbli oskuld.
Trottningens växande impopularitet förvärrades av en katastrofal händelse i början av 1558. Medvetna om att England saknade ekonomiska resurser för att stödja en aggressiv utrikespolitik hade Maria och hennes regering motsatt sig all inblandning i fientligheter på kontinenten. Men år 1557 tvingades Maria till en nystart av de italienska krigen, där Frankrike och Spanien var de främsta kombattanterna. Hennes make Philip, som hade lämnat England för att ta hand om kejserliga angelägenheter 1555, återvände för att be drottningen om hjälp. Maria tillmötesgick hans begäran och övertalade sin regering att följa efter. Men för att undvika att en engelsk expeditionsstyrka skulle ingripa, arrangerade kung Henrik II av Frankrike en överraskningsattack mot Calais i januari 1558. Den engelska garnisonen blev överväldigad och inom några dagar tvingades Thomas Wentworth, ställföreträdare för Calais, att överlämna stadens nycklar till fransmännen.
Törlusten av Calais var ett förödande slag. Det var den sista engelska utposten i Frankrike, en påminnelse om tidigare militära storheter, och under nästan 200 år hade den gett engelska monarker rätt att utropa sig till Frankrikes härskare. Legenden säger att Mary blev så förtvivlad när hon hörde nyheten att hon förklarade att namnet "Calais" skulle finnas ingraverat i hennes hjärta. Hon tröstades dock snart av en växande övertygelse om att hon var gravid. Hon bortsåg från sina tidigare erfarenheter och skrev till sin man och berättade att deras barn skulle födas i mars året därpå.
Fågra människor delade Marias förtröstan. "Hon blir alltmer bedrövad, eftersom hon dagligen märker att ingen tror på möjligheten att hon ska få avkomma, så att hon dag för dag ser sin auktoritet och den respekt som den medför minska", sade en observatör vid hovet. Utan att låta sig avskräckas gick Maria i februari 1558 in i sin fångenskap. Allteftersom veckorna gick utan några tecken på värkar blev hon alltmer nedstämd. Det är möjligt att svullnaden i hennes mage inte berodde på graviditeten utan på cancer. Redan under hennes första fängelsevistelse hade det ryktats att "hon hade lurats av en Tympanie [tumör] eller någon annan liknande sjukdom att tro att hon var havande".
Bå april 1558 hade drottningen gett upp hoppet om ett barn och återvänt till det offentliga livet. Det faktum att hon bjöd in sin halvsyster till Richmond samma månad och underhöll henne med stor ceremoni togs av många som ett tecken på att hon skulle utse Elisabet till sin arvinge. "Madam Elizabeth ser redan sig själv som nästa drottning", noterade hennes makes sändebud, greven av Feria. Men Mary fortsatte att tveka. Även om Elisabet hade varit diskret i sitt utövande av den protestantiska tron och hade deltagit i mässan i de kungliga kapellen, hade hon gjort klart att hon inte skulle fortsätta Marias kampanj för att föra England tillbaka till den romerska katolicismen.
Wedan Marias hälsa nu snabbt försämrades kunde hon inte längre undvika frågan. Den 8 november skickade hon ett meddelande till Elisabet där hon bekräftade att hon var arvinge. Nio dagar senare dog Maria. Hon var 42 år gammal. Hennes make, som hade vägrat att återvända till sin döende hustrus sida, uttryckte "rimlig sorg" när han fick höra om hennes bortgång men började nästan omedelbart göra närmanden för Elizabeths hand i äktenskap.
Maria brukar ofta jämföras med sin halvsyster, men hon förtjänar att uppmärksammas som den första kvinnan som framgångsrikt gjorde anspråk på Englands tron och övervann konkurrerande anspråk och hårt motstånd. Att skapa sig en position som regerande drottning hade varit en stor utmaning. Vid slutet av hennes regeringstid hade ett antal prejudikat skapats, framför allt 1554 års lag som bekräftade att en "ensam drottning bör regera lika absolut som en kung" I det tal som hölls vid Marias begravning förklarade John White, biskop av Winchester, att hon hade varit "en drottning och med samma titel även en kung" och att Elisabet tack vare henne nu var "både kung och drottning ... av riket".
Aförutom att dra nytta av den grund som Maria hade lagt för henne som regerande drottning, hade Elisabet lärt sig av sin systers misstag. Först och främst hade hon fått en brutal lektion i de katastrofer som kunde följa av att ta sig en make, särskilt en från utlandet. Hon hade också sett farorna med att driva en dogmatisk och kompromisslös politik, oavsett hur nära hjärtat den låg henne. Framför allt hade hon sett vilken skada man kunde göra genom att strunta i folkopinionen. Mary hade saknat vad vi skulle kunna kalla "PR-kunskaper". Hennes syster skulle däremot bli en lysande propagandist. Hon började som hon tänkte fortsätta: några dagar efter att ha ärvt tronen beordrade Elisabet att följande inskription skulle läggas till på Marias grav: "Marie är nu död, Elisabet lever, vår rättfärdiga och lagliga drottning, i vilken hennes systers dygder, sällsynta och rikliga, är synliga."

Begravda tillsammans

Systrarna vilar nu tillsammans i Westminster Abbey

I livet var systrarna ofta allierade och slets isär av sina skiftande öden, men i döden fördes de slutligen samman. Maria I begravdes i Westminster Abbey 1558 i det norra sidoskeppet i Henrik VII:s Lady Chapel. Hon begravdes i valvet under monumentet över sin farfar. När Elisabet dog 1603 lät hennes efterträdare Jakob I (som inte deltog i begravningsceremonin) uppföra ett monument i vit marmor över henne i kapellet. Hennes kista placerades sedan ovanpå Marias 1606. Basen på monumentet ovan bär inskriptionen: "Partners både på tronen och i graven, här vilar vi två systrar, Elisabet och Maria, i hopp om uppståndelsen."

OvanSir Thomas Wyatt konspirerade mot Maria I och hade tidigare stöttat Lady Jane Grey

VänsterMary misstänkte att hon var inblandad i en protestantisk konspiration för att störta henne och lät fängsla Elizabeth i Towern i London

"Mary förtjänar beröm som den första kvinnan som framgångsrikt gjorde anspråk på Englands tron"

ToppFörlusten av Calais 1558 till fransmännen ansågs vara en stor förödmjukelse

OvanKröningen av Elisabet I efter hennes systers död innebar en ny kursändring för England

Den första

(och sista)

King

Haiti

av

Henry Christophes kortlivade monarki, rebelledare under den haitiska revolutionen

Skrivet av Paul Clammer

© Paul Clammer

Paul Clammer
Paul Clammer är en frilansskribent och författare med över 40 guideböcker för Lonely Planet och Bradt Travel Guides bok Haitiden första fristående boken för landet på engelska sedan 1980-talet. Han har rest till Haiti sedan 2007 och har bland annat bott ett år i Port-au-Prince.

© Alamy

In November 1815 bjöds Londonborna på en av de mest storslagna utställningar av hantverk som staden hade sett på länge.23 statsvagnar ställdes ut för allmän beskådan på Charles Street i Marylebone. Ingen som såg dem kunde undgå att imponeras av deras storslagenhet, från karossens förgyllda lister med krönta fenixfåglar och de fint målade vapensköldarna på panelerna till den läckra sammetsinteriören med gulddraperier. Vagnarna, tillsammans med selar, karmosinröda sadlar och sadelgjordar av tigerskinn med silverkloar, hade kostat vagnmakarna Crowther och Tapp uppskattningsvis 12.000 pund att tillverka.
"Det är beklagligt att allmänheten inte får mer tid på sig", skrev The Morning Chronicle"för att bevittna ett av de mest storslagna exemplen på konst och elegans som någonsin kombinerats i ett arbete av den typ som har skickats från detta land." Samma vecka hade tidningen tjusats av en uppsättning satinklänningar "färdigställda av en av våra fashionabla klädmakare" tillsammans med smycken från prinsregentens egen juvelerare, ljuskronor i slipat glas, damastdukar och marmorbyster. Köparen var Henry Christophe, som bara fyra år tidigare hade krönt sig själv till kung Henry I av Haiti, härskare över ett fritt svart kungarike i ett Karibien som dominerades av kolonialt slaveri.
Aven om han idag är föga ihågkommen utanför sitt hemland var Christophe en välbekant figur för de Londonbor som läste om hans stora utgifter runt om i huvudstaden. Den berömde abolitionisten William Wilberforce var en så framträdande anhängare av honom att slaverimotståndare hävdade att han var snabbare på att skåla för en svart kung än för den engelske monarken George III. Wilberforce hade hjälpt till att skicka lärare till det framväxande kungadömet för att bidra till dess utveckling, tillsammans med målaren Richard Evans, som hade varit elev till societetsporträttören Sir Thomas Lawrence. Christophe återgäldade tjänsten genom att skänka Wilberforce hans porträtt, som vederbörligen hängdes upp på Royal Academy.
Christophe hade kommit till makten genom de tumultartade händelserna under den haitiska revolutionen (1791-1804). Han hade varit en betrodd löjtnant till den nyckfulle Toussaint Louverture, som hade lett sitt folk till randen av självständighet från Frankrike bara för att tillfångatas av sina fiender och skickas iväg för att dö i en iskall fransk fängelsehåla. Publiken i London skulle snabbt ha kommit ihåg huvuddragen i Christophes historia: hur Haiti hade splittrats av inbördeskrig strax efter att landet hade befriat sig från franskt styre, och hur Christophe hade skapat sig ett kungarike i norra delen av landet. Under ett decennium hade han varit en stapelvara i de engelska tidningarna, och berättelserna om hans rikedom var legio. Hans avbild hade till och med dykt upp i en vaxkabinettutställning i London.
Liksom alla huvudpersoner i den haitiska revolutionen hade Christophe kommit från den mest ödmjuka av bakgrunder. Han föddes som slav på den brittisk-karibiska ön Grenada år 1767. Mycket lite är känt om hans ursprung, men senare i livet uttryckte han sin misstro mot havet på grund av de umbäranden som hans far hade genomlidit under Medelpassagen från Afrika i magen på ett slavskepp. Ingenting är känt om hans mor.
In 1779, när Christophe var på väg att fylla 12 år, erövrades Grenada av Frankrike. Den segerrika flottan satte sedan kurs mot den franska kolonin Saint-Domingue på ön Hispaniola, med barnet som en del av krigsbytet. Saint-Domingue var vid den tiden en av de rikaste och mest lönsamma platserna i världen. Hela två tredjedelar av världens socker och hälften av kaffet kom från kolonin, som producerades av nästan en halv miljon förslavade afrikaner.
In staden Cap Français (numera Cap-Haïtien, Haitis andra stad) skulle den unge Christophe ha blivit förvånad när flottan tog ombord en bataljon fria svarta milistrupper för att transportera dem till Nordamerika för att stödja de upproriska kolonisterna i deras självständighetskamp mot Storbritannien. Chasseurs Volontaires var representanter för kolonins lilla fria svarta samhälle som försökte hitta en plats för sig själva i en slavkoloni genom att svära sin lojalitet till metropolen. En månad senare var de i strid vid belägringen av Savannah i Georgia. Regementets mönstringsrullor har sedan länge gått förlorade, men av allt att döma anslöt sig Christophe till deras led som trumslagarpojke och kan till och med ha blivit sårad i strid. När fälttåget var över återvände han till Cap Français tillsammans med sina kamrater, i princip fri, och fick arbete på en krog som på den tiden kallades La Couronne ("Kronan").
Wär den haitiska revolutionens första eldar satte Saint-Domingue i brand i augusti 1791 var Christophe medlem av milisen i Cap Français. Han anslöt sig inte omedelbart till slavarméerna utan blev en anhängare av de franska revolutionära kommissionärer som tog över staden och hjälpte till och med till att försvara den mot vita rojalistiska kontrarevolutionära styrkor i en strid där hans stad nästan brändes ner till grunden. Det var först när den allmänna frigivningen utropades sommaren 1793, följt av Toussaint Louvertures övergång från rebellgeneral till ledare för den franska republikanska armén i kolonin, som Christophe blev en fullfjädrad revolutionär. Under Louvertures ledning steg han snabbt i graderna.
Bå 1802, när Napoleon Bonaparte skickade en armé för att återta kolonin och återinföra slaveriet, var Christophe befälhavare på Cap Français och satte staden i brand i stället för att överlämna den till fransmännen. Nästan två år av blodiga strider följde, men när fransmännen var uttröttade av ständiga gerillakrig och tropiska sjukdomar lämnade de till slut ön. När Haiti blev fritt på nyårsdagen 1804 var Christophes underskrift den andra på självständighetsförklaringen, efter Jean-Jacques Dessalines, en annan tidigare förslavad general som hade efterträtt Louverture som befälhavare för de fria arméerna.
Dessalines och Christophe ärvde ett land i ruiner som hade fötts i ett fientligt grannskap. Alla imperialistiska makter i Karibien var livrädda för revolutionär smitta; brittiska Jamaica låg knappt 200 km från Haitis västligaste spets. Dessutom fanns det en stor intern spänning om vad haitisk frihet faktiskt innebar. För generaler som Dessalines och Christophe betydde självständighet bara något om den kunde försvaras mot sina fiender, och därför försökte de återuppbygga de ödelagda plantagerna och tvinga arbetarna tillbaka till arbetet för att producera exportgrödor som de kunde köpa krut för att skydda sig mot fransmännens återkomst. För de haitiska medborgarna, av vilka många hade fötts i Afrika och förts till Karibien mot sin vilja, innebar frihet personlig frihet och rätten att lämnas ifred, fri från tillsyn av någon herre, oavsett deras hudfärg.
Wå två år efter Haitis självständighet blev Dessalines både krönt till kejsare och sedan mördad i en konspiration ledd av tidigare medlemmar av Saint-Domingues fria färgade samhälle som motsatte sig hans planer på att nationalisera jordbruket. De nominerade Christophe som sin ersättare som president, samtidigt som de reducerade positionen till en ren galjonsfigur. Det var denna konstitutionella lösning som Christophe valde att lösa med våld och ledde sina arméer söderut för att belägra Port-au-Prince.
Te haitiska soldater som hade besegrat fransmännen kämpade mot varandra till ett dödläge och landet splittrades i ett inbördeskrig. Christophes rival var Alexandre Pétion, som utnämnde Christophe till diktator och sedan tog all makt från sin senat och till slut lät utropa sig själv till president på livstid. År 1811 valde Christophe en annan väg och lät utropa sig till "den nya världens första krönta monark", och den norra halvan av landet döptes om till kungariket Haiti.
Från ett modernt perspektiv där vi läser revolutioner som föregångare till republiker känns skapandet av en monarki som ett steg tillbaka, men i denna nya revolutionsålder fanns det få förebilder att följa. Frankrike hade dödat sin kung, men sedan krönt Napoleon till kejsare. "Även om vi befinner oss i samma hypotetiska situation som amerikanerna", förklarade Christophes statsråd när det förkastade presidentens styre, "är vi ett nytt folk, men vi har ändå de gamla staternas behov, uppförande, dygder och, vill vi tillägga, laster." Det fanns faktiskt viktiga lokala prejudikat: före Columbus ankomst. Hispaniola hade styrts av ärftliga hövdingar som kallades caciques, och den mest berömda av dem alla hade hetat Enrique (Henry). Dessutom hade många haitier fötts i afrikanska kungadömen och erkände monarkier som en naturlig styrelseform.
Tenna blandning av Afrika och Karibien återspeglades i den heraldik som skapades för kungen och i den rad av adelsmän som skapades bland hans anhängare. Elefanter, leguaner, noshörningar och sjökor samsades om utrymmet på vapensköldarna med djur från den klassiska mytologin och traditionella europeiska heraldiska symboler.
Christophe tänkte sig sitt kungarike som en plats där man kunde förverkliga upplysningens sanna potential och samtidigt förkasta den grymma rasism som hade lett till slaveriet i de europeiska kolonierna. Man gav ut böcker och tidningar, införde vaccinering mot smittkoppor, stiftade några av världens första lagar mot djurplågeri och exporterade socker och kaffe som framställts genom fria mäns och kvinnors arbete. Inte undra på att Wilberforce var en sådan anhängare. När Kodex Henry publicerades, en nästan 800-sidig lagbok som kodifierade nästan alla aspekter av livet i riket och garanterade jordbruksarbetare en andel av plantagevinsterna och grundläggande tillgång till sjukvård, förklarade ordföranden för Royal Society Sir Joseph Banks att den var värd att skrivas med guldbokstäver: "Ingenting som vita män har kunnat ordna är lika bra som detta." Men lantarbetarna själva var inte lika imponerade; det var deras arbete - som tvingades fram av drakoniska poliser - som betalade för rikets nya glans.
Tet extraordinära palatset Sans Souci byggdes som det nya rikets mittpunkt, ett sagolikt tropiskt Versailles som var hem för den kungliga tryckpressen, myntverket och konstakademin. Ovanför det lät Christophe resa den enorma bergstoppen Citadelle Henry som kunde hysa flera tusen soldater och som än idag är den största fästningen i Amerika.
Onbart en sak undgick Christophes grepp: diplomatiskt erkännande. Vid sin kröning, där officerare från en fregatt från Royal Navy deltog, skålade han för sin "brodermonark" George III och gav brittiska köpmän en gynnad status. Hans brittiska agenter spenderade pengar på löpande band för att vinna Londons gunst, men något erkännande kom aldrig. Efter att Wienkongressen hade avslutat Napoleonkrigen nöjde sig Storbritannien med att ge efter för Frankrikes önskemål om sin förlorade koloni, och den koloniala lobbyn i Paris tjöt fortfarande över förlusten av Saint-Domingue.
Christophes anhängare i Storbritannien lät sig förföras av de kungliga proklamationerna, men verkligheten i kungadömet stämde inte alltid överens med rubrikerna. När Christophe vid 52 års ålder drabbades av ett mycket uppmärksammat slaganfall under mässan visade det sig att rötterna till hans makt var mycket ytliga. Inga lagböcker, tidningar eller stöd från utländska abolitionister kunde stötta hans styre. Fyra månader senare gjorde ett regemente i södra delen av riket myteri efter att ha tvingats arbeta med offentliga arbeten: ironiskt nog hade de fått order om att förstärka gränsförsvaret av rädsla för att Christophes sjukdom skulle kunna provocera fram en attack mot riket från Port-au-Prince. I kungadömets huvudstad vägrade general Jean-Pierre Richard, Duc de Marmelade, att lyda order om att kväsa upproret och slet istället av sig sina insignier och förklarade att monarkin var död.
Tenna nya smitta spreds snabbt. Inom loppet av en dag övergav soldaterna i Sans Souci sin monark. Den halvt förlamade Christophe kunde inte ens sitta upp på sin häst för att ge order till sina sista lojala trupper. Han vägrade att ge sina rivaler nöjet att visa upp honom som fånge och drog sig tillbaka till sin kammare och sköt sig själv i hjärtat. Palatset övergick till en plundringsorgie som varade i två veckor tills en armé från Port-au-Prince, ledd av Pétions efterträdare president Jean-Pierre Boyer, återställde ordningen och slutligen återförenade Haitis två stridande halvor.
Christophe skapade ett kungadöme med hjälp av sin personlighet, men hans vision om en stolt och modern nation som gjorde anspråk på sin rättmätiga plats på världsscenen hade inte lyckats få med sig sitt folk folk med sig. Haitis plantagesystem dog med kungen. Sockerplantagerna lämnades i träda medan människorna övergick till att odla för sitt eget uppehälle eller lättskördat vildkaffe och kakao. När kanonbåtar 1825 tvingade Boyer att ingå ett skadeståndsavtal med Frankrike på 150 miljoner franc i utbyte mot ett erkännande av Haitis självständighet, kunde skatteintäkterna knappt täcka räntebetalningarna, och dömde landet till fattigdom. Det dröjde ända till 1947 innan alla tillhörande skulder var återbetalda - en skuld på 21 miljarder dollar som betalats under 143 år till det land som man hade vunnit sin frihet från med vapenmakt. När certifikat utfärdades för att fira denna finansiella oberoende, dekorerades de med en bild av bild av Citadelle Henry, den fästning som Christophe alltid hade tänkt sig skulle vara den sista försvarslinjen mot utländsk kontroll av landet.

Ovan Många av de män som var med och ledde den haitiska revolutionen hade tidigare militär utbildning

Vänster Vi vet att Christophe föddes som slav i Grenada, men det finns få ytterligare detaljer om hans uppväxt

Nedan Den haitiska revolutionen var ett massivt uppror mot kolonialstyre och slaveri

Henry Christophe

"Christophe hade kommit från den mest anspråkslösa av bakgrunder"

Revolutionära ledare

Haitierna som hjälpte till att skapa en ny nation

Toussaint Louverture
Louverture är känd som "Haitis fader" och anses ha förvandlat det som började som ett slavuppror till en organiserad och effektiv revolution. Under hans ledning etablerade Haiti men när han bjöds in för att förhandla med fransmännen greps han och deporterades till Frankrike, där han dog i häktet.

Jean-Jacques Dessalines
Dessalines var den förste ledaren för det helt självständiga Haiti och kejsare av Haiti från 1804. Det var under hans styre som ön blev den första nationen i Nord- och Sydamerika som helt avskaffade slaveriet. Han tog över ledarskapet från Louverture efter att denne tillfångatagits av fransmännen, men blev själv mördad 1806, möjligen av några av sina tidigare allierade.

Alexandre Pétion
Alexandre Pétion, Republiken Haitis första president, styrde i söder som en vald härskare i opposition mot Christophes enväldiga styre i norr. Han skulle dock senare göra sig själv till president på livstid, efter att ha blivit besviken på de konflikter som uppstod i den demokratiska processen. Han avled i gula febern 1818.

Vänster Christophe och Toussaint Louverture avbildade när de förhör en engelsk spion

nedan-Vänster Gordon Heath porträtterar Christophe i pjäsen Defiant Island 1978

Nedanstående Resterna av Sans Souci-palatset, som var Henrik I:s residens

"Christophe tänkte sig sitt kungarike som en plats där man kunde förverkliga upplysningens verkliga potential"

OvanÅr 1811 kröntes Christophe till kung av kungariket Haiti

Svarta kronan:
Henry Christophe, den haitiska revolutionen och Karibiens glömda kungarike
av Paul Clammer finns nu tillgänglig från Hurst Publishers

en kungs fästning

Den imponerande Citadelle Henry förklarade

Den imponerande Citadelle Henry, eller Citadelle Laferrière som den också kallas, byggdes från 1806 och stod klar 1820. Den ursprungliga konstruktionen av en serie befästningar hade planerats av Christophes föregångare eftersom fransmännens återkomst var ett ständigt bekymmer. Fästningen ligger på berget Bonnet a L'Eveque och enligt citadellets egen webbplats kallas den av lokalbefolkningen för "världens åttonde underverk". Det har mycket som talar för en sådan titel, eftersom det är den största fästningen i Amerika, utformad för att hysa den lokala befolkningen samtidigt som det regnar eld över omgivningen för att hindra fiender från att förstöra det nya kungariket. Fästningen hade 365 kanoner, många av dem från europeiska monarker och med deras vapensköldar, som man kan se än idag. Citadelle Henry skadades i slutändan bara av väder och tid, men är fortfarande en symbol för Haitis självständighet.

Den stora romansen som omformade monarkierna i Europa

Skrivet av Catherine Curzon

är historien berättar att drottning Victorias och prins Alberts äktenskap var ett för evigheten, från kärlek vid nästan första ögonkastet till det förkrossande, tragiska slutet. Deras historia har levt kvar lika länge som bilden av den sörjande drottningen, klädd i svart och med en rynka i ansiktet av granit. I själva verket var deras äktenskap allt annat än en saga, men paret höll ihop i vått och torrt.
Victoria och Albert är ett av de mest berömda regentpar som Storbritannien någonsin har haft, men vägen till det kungliga altaret är sällan den smidigaste eller mest romantiska. Som ung kvinna och arvtagerska till den tron som för närvarande innehades av hennes åldrade farbror, kung William IV, var prinsessan Victoria synnerligen lämplig. Över hela Europa samlades blivande äkta män till den framtida drottningen för att göra anspråk på hennes hand och tronen bredvid henne. En man som var fast besluten att spela en roll i uppvaktningen var Victorias morbror, Leopold I, kung av Belgien, som var bror till den unga prinsessans dominerande mor.
Leopold hade länge stått sin brorsdotter nära och hade fungerat som både vän och vägledare under hela hennes liv, eftersom han insåg att Victorias fars död under hennes barndom hade berövat henne en manlig förebild. Leopold var angelägen om att få till stånd ett möte mellan sin brorsdotter och hennes kusin, prins Albert av Sachsen-Coburg och Gotha, men Vilhelm IV ansåg att han var en dålig kandidat. Prins Alberts förfäders landområden var obetydliga och fattiga och den gamle kungen ansåg att den brittiska tronföljaren skulle gifta sig till rikedom och makt. Han föredrog prins Alexander av Nederländerna, med all den rikedom och prestige som det dynastiska äktenskapet skulle medföra.
Hefter att ha vuxit upp i kvävande avskildhet var Victoria dock fast besluten att ha något att säga till om i sin framtid. Även om hon inte hade bråttom att gifta sig, gick hon med på att bedöma ett urval av lämpliga prinsar som skulle presenteras för henne i hopp om att få till stånd ett tidigt giftermål. Bland dem fanns hennes kusin Albert, som hade fötts av samma barnmorska som Victoria med bara tre månaders mellanrum. Paret träffades för första gången på prinsessan Victorias 17-årsfest 1836 och Albert var redan från början en av hennes favoritkandidater. Victoria slogs av "charmen i hans ansikte" och hans "stora och blå" ögon, för att inte tala om "en mycket söt mun med fina tänder". Hon var inte lika förtjust i kungens favorit, prins Alexander av Nederländerna, och avfärdade honom utan vidare som "mycket alldaglig".
Även om det fanns en obestridlig fysisk attraktion mellan prinsen och prinsessan, tyckte Albert att Victorias virvelvindiga sociala liv helt enkelt var för mycket för honom. Han tyckte att de sena kvällarna och det extravaganta umgänget var lite för mycket för hans fysik och gick och lade sig tidigt och lämnade Victoria för att dansa hela natten med sina romantiska rivaler.
Drots sina olika åsikter om sena kvällar och festande delade Victoria och Albert snart danser, satt bredvid varandra vid bordet och kom varandra närmare än någon av de andra gästerna. Men trots att prinsessan Victoria var förtrollad av hans utseende och konversation ville hon leva lite innan hon slog sig till ro och gifte sig med någon, oavsett hur mycket hon tyckte om dem. När festligheterna var över åkte Albert hem till Belgien och lämnade Victoria att gråta över hans avresa.
Trots det geografiska avståndet cementerades vänskapen mellan de två snart genom en regelbunden korrespondens, där breven flög fram och tillbaka i en rasande fart. Även om det inte fanns någon förlovning och absolut inget tal om äktenskap, lät Victoria sin farbror Leopold veta att han hade haft rätt i att anta att hon skulle tycka att Albert var ett attraktivt alternativ. Hon skrev till honom för att framföra sitt tack för introduktionen och anförtrodde honom: "Han besitter alla egenskaper som kan önskas för att göra mig fullkomligt lycklig." I sin privata dagbok skrev hon om hans vackra utseende och, kanske viktigast av allt, om hans förtrollande personlighet.
Victoria tillträdde tronen i juni 1837. Som drottning ökade trycket på henne att gifta sig och få en arvinge, men hon väntade fortfarande. Under de följande två åren blev dock vänskapen mellan henne och Albert alltmer intim. Victorias barndom hade dominerats av hennes ambitiösa och kontrollerande mor, hertiginnan av Kent, och även om hon som drottning kunde förvisa hertiginnan till det yttersta hörnet av Buckingham Palace, dikterade protokollet fortfarande att hon som ogift ung kvinna förväntades bo med sin mor. Victoria fann detta nästan outhärdligt och lyssnade intresserat när Lord Melbourne, premiärministern som blev hennes mentor, föreslog att hon skulle kunna fly från sin mors grepp en gång för alla om hon gifte sig. Det fanns bara en man som Victoria kunde föreställa sig uppfylla den mest intima av roller, och hon började göra förfrågningar om Alberts utbildning och sökte och fick försäkran om att han skulle vara lämpad för rollen som gemål till suveränen.
Queen Victoria bjöd in Albert att besöka England igen i oktober 1839 och efter att ha hälsat på honom anförtrodde hon i sin dagbok att "Albert är verkligen mycket charmig och så överdrivet stilig ... mitt hjärta slår helt och hållet" I den unga drottningens flickaktiga upprymdhet ser vi en sida av Victoria, som så länge gått till historien som dyster och glädjelös, som nästan helt har glömts bort. Om Albert var trött på att drottningen lät honom hänga och dingla på en krok utan att göra något åtagande, så skulle allt detta förändras.
Protokollet föreskrev att ingen fick fria till monarken, så det var upp till drottningen att ta första steget, och efter en diskussion med premiärminister Lord Melbourne om hur hon skulle gå tillväga var Victoria redo att ställa frågan. Fem dagar efter att Albert anlänt till Storbritannien kallade Victoria honom till ett privat möte i sin blå garderob och friade till honom. Den unge prinsen accepterade villigt och det lyckliga paret, som äntligen var ensamma, omfamnade varandra med stor entusiasm.
"Att känna att jag var, och är, älskad av en sådan ängel som Albert, var för stort för att kunna beskrivas", skrev Victoria om frieriet. "Han är perfektion." Drottningen må ha vunnit hjärtat hos den man hon ville ha, men han var långt ifrån det idealiska valet ur ett politiskt perspektiv. Varje kungligt äktenskap förväntades vara en klok dynastisk matchning, men genom att välja Albert hade Victoria valt en av de mest föga imponerande kandidaterna som stod till buds för henne som drottning i en stor världsmakt. Albert var visserligen välmeriterad, stilig och uppmärksam, men han var också bara en stillsam höghet, den lägsta kungliga rangen av alla. Detta ordnades strax innan paret gifte sig, då Albert naturaliserades och fick titeln kunglig höghet.
Tröllopet mellan Victoria och Albert ägde rum den 10 februari 1840 och var det första bröllopet mellan en regerande engelsk drottning sedan drottning Mary nästan tre århundraden tidigare. Enorma folkmassor hade samlats för att se processionen från Buckingham Palace till Chapel Royal i St James's Palace, desperata att få en skymt av den strålande bruden och hennes stilige brudgum. Victoria fäste en safirbrosch som hon hade fått av sin fästman på en vit brudklänning, och hennes val av klänning gjorde färgen populär som det fashionabla valet för brudar. Det är en tradition som har hållit i sig, även om Victoria var långt ifrån den första bruden som gifte sig i vitt. I en romantisk gest som charmade den redan besatta drottningen komponerade Albert en duett med titeln Kärleken har nu förenat osssom han framförde för sin brud på Buckingham Palace.
Tkärleksaffären mellan de nygifta var passionerad och hängiven, till skillnad från de olyckliga arrangerade äktenskap som några av Victorias föregångare och samtida hade. När bröllopskvällen led mot sitt slut och paret fick lite tid för sig själva, satte sig Victoria på sin nye makes knä innan en fruktansvärd huvudvärk tvingade henne att vila. Men medan Albert vårdade sin brud tills hon mådde bättre, var Victoria säker på att hon hade hittat någon som skulle vårda och och ta hand om henne under resten av deras liv tillsammans. Senare på kvällen gick paret till sängs och Victoria noterade upphetsat att de äntligen delade säng. Den kvällen var allt hon hade hoppats på och Victoria vräkte ut sina känslor i dagboken, andfådd av de timmar hon tillbringat "i hans armar och på hans kära bröst, och att bli kallad med namn av sådan ömhet som jag aldrig tidigare hört användas om mig - var en lycka bortom all förstånd! Åh, detta var den lyckligaste dagen i mitt liv!"
Trots att Albert blev drottningens gemål när han gifte sig med Victoria, gav hon honom inte titeln prinsgemål förrän 1857, och hans popularitet hos sin brud återspeglades inte i den brittiska allmänhetens eller regeringens reaktion. Albert betraktades av vissa som en lycksökare och ansågs vara ett dåligt val för en mäktig monark som Victoria. Hans förfäders ägor var små och fattiga, och värst av allt var att vissa medlemmar av hans familj var romerska katoliker. När äktenskapet debatterades i parlamentet hindrades Albert från att få en adelstitel och tilldelades ett mycket mindre årligt stipendium än sina föregångare. Allmänheten var också misstänksam mot invalets motiv och även på hemmaplan upplevde Albert att hans auktoritet undergrävdes av drottningens förtrogna och tidigare guvernant, baronessan Lehzen. Faktum är att han till slut fick henne avsatt från sin post för att en gång för alla sätta stopp för hennes inflytande. Albert var väl medveten om den märkliga situation han befann sig i som make till en drottning, och han sökte ofta efter en passande roll. "Jag är bara maken", reflekterade han. "Inte härskaren."
Victoria och Albert var djupt förälskade, även om varje omnämnande av deras sexliv ströks ur drottningens dagböcker av hennes dotter, och under hela sitt äktenskap förblev de obestridligt trogna varandra. De som kände dem intimt talade om ett avslappnat och kärleksfullt par, men i offentligheten framstod de som stela och formella. Bakom kulisserna kunde det däremot inte vara mer annorlunda för de nygifta. En oundviklig konsekvens av deras obändiga attraktion var naturligtvis att Victoria blev gravid inom ett par månader efter bröllopet. Drottningen tillbringade det första decenniet av sitt äktenskap med att antingen vara gravid eller återhämta sig efter en förlossning, och hon födde sju av sina nio barn under den perioden. Medan hon koncentrerade sig på moderskapet tog Albert över det kungliga hushållet och många av hennes kungliga plikter. Till skillnad från hertiginnan av Kent och hennes ambitiösa kumpaner visade sig Albert vara en klok och förnuftig rådgivare till sin hustru. När deras första barn föddes bad Victoria Albert att ersätta henne vid möten med hennes ministrar och anförtrodde honom ansvaret för hennes korrespondens när han fungerade som hennes privatsekreterare. Även om han inte var kung till namnet, fungerade han som en sådan bakom kulisserna.
Tet fanns en märklig dikotomi och obalans i äktenskapet mellan Victoria och Albert. Å ena sidan var hon drottning och hennes ställning var långt högre än hennes makes. Å andra sidan var hon en viktoriansk hustru och fast besluten att fungera som en sådan i hemmet. Även om allmänheten rynkade på näsan åt hans inblandning i politiken och landets angelägenheter tidigt i äktenskapet, tvivlade Victoria aldrig på sin makes förmågor, vare sig som prinsgemål, far eller make.
Alberts orubbliga stöd för sin hustru var startpunkten för allmänhetens omvärdering av prinsen. Det gjorde det också möjligt för honom att utveckla någon form av roll för sig själv, som han tidigare hade haft svårt att definiera. I takt med att han fick allt större inflytande bakom kulisserna började han också ta på sig en mer offentlig roll, vilket gav hustruns undersåtar en chans att se något annat av honom än maken som stod i skuggan av drottningen. Genombrottet kom i juni 1840, då paret blev beskjutet av Edward Oxford, en potentiell mördare. Alberts omedelbara instinkt var att skydda sin hustru och hans kyliga mod vann till slut folkets hjärtan. Det kanske mest uppenbara beviset på förändringen i Alberts mottagande kan ses i det faktum att parlamentet samma år antog en Regency Act som garanterade att han skulle fungera som regent i händelse av sin hustrus tidiga död.

"Över hela Europa samlades blivande makar till den framtida drottningen för att göra anspråk på hennes hand"

Ovan Drottning Victoria när hon framträdde inför överhuset för sitt första offentliga framträdande som monark

längst till vänsterEn gravyr av den unga drottning Victoria, troligen gjord omkring 1858

vänster Victoria informerades om sin trontillträde i Storbritannien i juni 1837, då hon precis hade fyllt 18 år och därmed inte behövde någon regent

Victoria och Albert

öron Dagbok

Drottning Victorias uppvaktning av Albert med hennes egna ord, hämtade från hennes bevarade dagböcker

"Albert, som är lika lång som Ernest [arvprins av Sachsen-Coburg och Gotha], men kraftigare, är oerhört vacker; hans hår har ungefär samma färg som mitt; hans ögon är stora och blå, och han har en vacker näsa och en mycket söt mun med fina tänder; men charmen med hans anlete är hans uttryck, som är mycket förtjusande; c'est a la fois [det är både och], full av godhet och sötma, och mycket smart och intelligent."
Onsdagen den 18 maj 1836, när Albert kom på besök efter deras introduktion i april

"Albert är verkligen helt förtjusande och så omåttligt stilig, så vackra blå ögon, en utsökt näsa och en så vacker mun, med fina mustascher och små men mycket små polisonger; en vacker figur, breda axlar och en fin midja. Mitt hjärta slår helt och hållet."
Fredag den 11 oktober 1839

"Efter en liten paus sade jag till Lord M. [Lord Melbourne, premiärminister] att jag hade bestämt mig (för att gifta mig med min käraste Albert, som jag avgudar) - 'Det har du?' sade han; 'men när då?' Inte på ett år, tänkte jag; vilket han sa var för länge; att parlamentet måste samlas för att göra en bestämmelse för honom, och att om det var bestämt 'borde det inte pratas om', sa Lord M."
Måndagen den 14 oktober 1839

"Jag sade till honom, att jag trodde att han måste veta varför jag ville att de skulle komma hit, och att det skulle göra mig alltför glad om han ville gå med på det jag önskade (att gifta sig med mig); vi omfamnade varandra om och om igen, och han var så snäll, så tillgiven; åh! att känna att jag var, och är, älskad av en sådan ängel som Albert, var för stor glädje för att beskriva!"
Tisdagen den 15 oktober 1839

"Käraste Albert tog mitt ansikte i båda sina händer och kysste mig ömt och sa: 'Ich habe dich so lieb, ich kann nicht sagen wie! [Jag älskar dig så mycket att jag inte kan säga hur]'"
Lördagen den 2 november 1839

"Min käraste käraste käraste Albert satt på en fotpall vid min sida, och hans överdrivna kärlek och tillgivenhet gav mig känslor av himmelsk kärlek och lycka, som jag aldrig hade kunnat hoppas på att få känna förut! Han tog mig i sin famn och vi kysste varandra om och om igen! Hans skönhet, hans sötma och mildhet - hur kan jag någonsin vara tillräckligt tacksam för att ha en sådan make! "
Måndagen den 10 februari 1840, dagen för deras bröllop

"Protokollet dikterade att ingen
kunde fria till monarken; det var upp till drottningen att göra det första draget"

rätt Drottning Victoria och prins Albert gifter sig den 10 februari 1840

höger-insatt Denna safir- och diamantkrans formgavs av prins Albert som en gåva till drottning Victoria

Höger sida Victoria i väntan på sin kröning 1838

Högerextrem ett porträtt av en ung prins Albert

efterfrågad prinsessa

Många unga prinsar paraderade inför Victoria

Prins George
(senare George V av Hannover)
Den blivande kungen av Hannover hade vuxit upp i England och var en av de tidigaste unga prinsarna som presenterades för Victoria, från omkring 1828, när båda fortfarande var barn. Men de verkade aldrig komma överens.

Ernest, prins av
Sachsen-Coburg och Gotha
Ernest presenterades för Victoria 1836 tillsammans med sin bror Albert och verkar till en början ha gjort det största intrycket på den unga prinsessan. Vid senare möten svängde hennes känslor mot Albert, även om Ernest ofta följde med dem och delade utflykter med det unga paret under de följande åren.

Storhertig Alexander Nikolajevitj
(sedermera Alexander II av Ryssland)
Att underhålla den blivande tsaren av Ryssland 1839 var första gången som den nykrönta Victoria underhöll utländska kungligheter och hon verkar ha tagit emot honom mycket positivt. Deras ömsesidiga åtaganden gentemot sina hemländer gjorde dock ett äktenskap högst osannolikt.

"När Victoria och Albert fann sig tillrätta i det långa äktenskapets avslappnade mönster förblev de varandras starkaste förkämpar"

Nedan Den 4 maj 1840 försökte Edward Oxford skjuta drottning Victoria när hon var ute och åkte vagn med prins Albert. Han missade och blev snabbt arresterad

Ovan-insatt Prins Albert bär ordenstecken av Gyllene Fleece, Bath och Strumpeband i ett porträtt från 1840

Ovan Den unga kungafamiljen njuter av lite tid tillsammans på Windsor Castle, ca 1841-43

Till vänster En illustration av Victoria och Albert när de välkomnar sitt första barn, prinsessan Victoria, senare kejsarinna av Tyskland

kunglig jul

Hur Victoria och Albert uppmärksammade högtiderna

Julgran
En populär gravyr från 1848 av Victoria och Albert som dekorerar en julgran kan mycket väl ha bidragit till att popularisera traditionen, som ursprungligen kommer från Tyskland, i Storbritannien, men de var inte de första kungligheterna som gjorde det. Victorias mor hade börjat göra samma sak redan år 1800. Ändå fortsatte den nya kungafamiljen med det och insisterade på att själva dekorera sin julgran.

Att ge gåvor
Victoria och Albert gav varandra omfattande gåvor i form av smycken och konst, medan barnen (och senare barnbarnen) ofta tillverkade gåvor till drottningen och gemålen. Detta skedde på julafton, vilket var en förändring från tidigare traditioner då det var vanligare att ge gåvor på nyårsafton. Gåvorna skulle dock inte slås in, något som kom att ske först senare under 1800-talet.

En stor julmåltid
En stor familjemiddag var också vanligt för Victoria på juldagen med kalkon som en möjlighet, men rostbiff var tydligen favoriten för de kungliga. För andra familjer i Storbritannien kan det också ha varit mer troligt med gås än kalkon. De kungliga julmåltiderna kunde vara ganska detaljerade med flera rätter, ibland upp till 20 stycken, och rika desserter som avslutning.

Familjen tillsammans
Victoria och Albert förkroppsligade en annan viktig förändring för julfirandet under den här tiden: att ha hela familjen samlad. Detta var inte nödvändigtvis fallet under tidigare år, men med förbättrade transportförbindelser och järnvägar blev det mer rimligt att ha stora familjejulmöten. Efter Alberts bortgång fortsatte Victoria med dessa traditioner för sin familj.

Ai takt med att Albert växte i självförtroende och inflytande utvecklade han också sina egna politiska och filantropiska åsikter och förespråkade ofta ändamål som skulle hjälpa de fattigaste människorna i samhället. När han blev den drivande kraften bakom den stora världsutställningen 1851 ledde han ett av den tidens största spektakel och befäste sitt rykte som en man som visste vad folk ville ha. Albert var en reformator i själ och hjärta och följde utvecklingen inom vetenskap, teknik (han och Victoria delade en entusiasm för fotografering) och social omsorg. Han begränsade dock inte sina intressen till det som skedde utanför hemmet, utan intresserade sig också mycket för sina barns uppfostran. Faktum är att hans upplysta inställning till barnomsorg med största sannolikhet bidrog till att alla parets nio barn överlevde till vuxen ålder, en anmärkningsvärd bedrift på den tiden, till och med för en kunglig familj.
För en mindre viljestark kvinna hade det varit lättare att helt enkelt lämna över tyglarna och sätta sig i baksätet och bli mamma, men Victoria tänkte inte göra något sådant. Även om hon gärna följde Alberts exempel och inledde ett lugnt familjeliv utanför London, var Victoria också en engagerad och politisk härskare. Men hennes mentala hälsa var ibland hotad på grund av vad som verkar ha varit en förlossningsdepression och Albert, som vanligtvis var så uppmärksam och vaksam när det gällde hans fru, hade svårt att hantera Victorias symtom. Hon ogillade att vara gravid och att föda barn, och för varje graviditet förvärrades hennes symtom. På 1850-talet drabbades hon av våldsamma humörsvängningar och ett fruktansvärt humör, som Albert drog sig undan. Till slut kom drottningens läkare fram till att hon kunde ha ärvt samma galenskap som hade plågat George III och varnade Albert för att försöka kommunicera med henne under dessa perioder. Istället började han skjuta lappar under hennes dörr, medan Victoria började skriva ner sina utbrott i en anteckningsbok tillsammans med en ursäkt, som Albert senare skulle läsa. Det kan låta märkligt, men drottningen fann verklig tröst i dessa utbyten och såg till sin make för att få bekräftelse på att hon blev bättre för varje dag som gick.
De första åren av sitt äktenskap fann Victoria och Albert en fristad i sitt älskade hem på Isle of Wight, Osborne House. De hade kunnat köpa det 1844 tack vare Alberts noggranna hantering av de kungliga finanserna, och det var där de verkligen kunde vara en familj. Några år senare tog Albert över arrendet av Balmoral, som blev den plats de älskade över allt annat och som än i dag är kungafamiljens favorit.
Allersom åren gick och den tidigare passionen övergick i det långa äktenskapets mer avslappnade mönster, förblev Victoria och Albert varandras starkaste förkämpar. Som i alla relationer fanns det spänningar, men de löstes alltid i slutändan. Även om Albert aldrig tyckte att det var lätt att hantera Victorias temperament och humörsvängningar, hade han för länge sedan lärt sig att rida ut stormen, och när hon led som mest fanns han alltid till hands för att lätta bördan av hennes suveräna ansvar. De visade upp en enad front i nästan alla frågor, inklusive deras ogillande av ryktena om att prinsen av Wales, deras äldste son, hade umgåtts med en skådespelerska. Victoria blev distraherad av skvallret och Albert reste till Cambridge för att ta upp saken med prinsen.
Så snart efter att han återvänt från Cambridge blev Albert sjuk. Han fick diagnosen tyfoidfeber och avled inom några veckor. Hans död berövade drottning Victoria den enda man hon någonsin hade älskat eller velat älska. Änkan av Windsor, som hon blev känd som, gick in i ett tillstånd av sorg som varade resten av hennes liv. Det är denna Victoria som har blivit bilden av drottningen i det allmänna medvetandet. Under resten av sina dagar fick hon Alberts rum precis som de var på hans dödsdag, med fräscha sängkläder och handdukar som lades ut varje dag och en skål med varmt vatten till honom varje morgon. När hon dog begravdes hon med Alberts morgonrock och i kistan låg en gipsavgjutning av hans hand.
Yet Alberts död och drottningens hängivenhet att sörja honom är bara en aspekt av Victorias och Alberts berömda äktenskap. Före änkan av Windsors skugga fanns det en kärlekshistoria, en familj och ett par som förändrade landet och kungafamiljen för alltid.

"Alberts död berövade drottning Victoria den enda man hon någonsin hade älskat eller önskat älska"

Topp Kungafamiljen samlades runt en julgran i Windsor Castle

Ovan Victoria och Albert fotograferade tillsammans 1860

Till vänster Drottning Victoria fotograferad i sorg efter prins Alberts död

Tamar

Grepå

den

Georgias gyllene drottning

Hur den legendariska monarken förde fram det medeltida Georgiens guldålder

Skrivet av Emily Staniforth

Frellan 1000- och 1200-talet upplevde Georgien en guldålder: en tidsperiod då den georgiska makten var som störst och konst och kultur blomstrade. Samtidigt som statens territorier utvidgades stod en kvinna i spetsen för landet. Drottning Tamar (ca 1160 - ca 1213) var den mest anmärkningsvärda monarken under den här eran eftersom hon ledde Georgiens omvandling när landet var som starkast och hade som störst inflytande. Denna mycket älskade drottning har sedan dess förblivit en symbol för georgisk stolthet under århundradena efter hennes död.
A drottning är född
Tamars väg till tronen var ovanlig, särskilt för en kvinna under medeltiden. Även om hennes exakta födelsedatum är okänt tror historiker att hon föddes någon gång mellan 1160 och 1165, som dotter till kung Georg III och hans hustru drottning Burdukhan. Georg, som var medlem av den prestigefyllda Bagrationi-dynastin, hade mött motstånd mot sitt ledarskap från fraktioner som hävdade att hans brorson i själva verket var den rättmätige härskaren över Georgien. Efter att framgångsrikt ha krossat de revolutionära styrkorna beslutade George att han behövde göra sitt styre och succession så säker som möjligt, särskilt eftersom han inte hade några söner som skulle kunna bli tronarvingar.

Kung eller drottning?

Varför kallas Tamar ibland för en georgisk kung?

Många källor hänvisar till Tamar som en kung av Georgien snarare än som en drottning. Detta kan verka förvirrande, men det beror helt enkelt på att det georgiska språket inte hade något ord för en regerande drottning. Tamar beskrevs därför som en "mepe" (kung) snarare än en "dedopali" (drottning), vilket var den titel som drottninggemålen till de kungar som kom före henne hade. Eftersom Tamar var den enda härskaren översätts titeln "mepe" ofta bokstavligt och hon blir därför kung Tamar.
Tamar var inte den första kvinnliga härskaren som fick titeln kung. I det forntida Egypten var Hatshepsut tekniskt sett en kung eftersom hon tog på sig de manliga roller som följde med faraotiteln. Den polska monarken Jadwiga kröntes till "kung" år 1384 i ett försök att betona att hon var den enda som hade makt över sitt område. I början av 1500-talet blev drottning Mary härskare över Ungern och Kroatien, men kröntes tekniskt sett som "kung". Det är möjligt att den georgiska monarken, i likhet med dessa andra exempel på kvinnligt "kungaskap", genom att regera som kung Tamar kunde befästa sin ställning som statsöverhuvud.

Eftersom Tamar var den äldsta av hans döttrar beslöt han att utnämna henne till sin efterträdare. För att säkerställa att Tamar etablerades som en auktoritet och för att försöka minska eventuella hot om uppror mot henne, krönte George sin dotter som medregent 1178 inför en publik bestående av georgiska kungligheter, adel och prästerskap. Syftet var att utbilda och träna Tamar som monark och samtidigt ge henne den prestige och auktoritet som följde med att vara en härskare till namnet vid sin fars sida. Tamar och hennes far regerade sida vid sida i sex år innan han dog 1184. Det var då som Georges plan sattes på prov.
Tbörjan av Tamars styre var minst sagt tumultartad. Enligt historikern Filippo Donvito: "Väldigt få trodde att hon skulle överleva sitt första år som drottning." Trots att hon hade utnämnts till monark av sin far 1178 insisterade den georgiska aristokratin på att Tamar skulle krönas på nytt efter Georgs död. Hon hade några inflytelserika allierade vid det georgiska hovet, och hennes moster Rusudan (Georgs syster) var särskilt viktig för att säkra hennes drottningskap. Rusudan var själv en skicklig politiker och en dominerande person vid hovet, och som änka efter en sultan och hustru till en shah hade hon erfarenhet av att hantera sig själv som kvinna i en maktposition. För Tamar var hennes stöd ovärderligt. Tamar behövde dock mer än bara sin mäktiga moster och några få medlemmar av aristokratin för att konsolidera sin tron. Helst av allt behövde hon ha prästerskapet i den georgiska ortodoxa kyrkan på sin sida, vilket innebar att hon behövde få godkännande från deras överhuvud, katolikos-patriarken Mikel Mirianisdze.
Mirianisdze förstod att drottning Tamar som ung, kvinnlig härskare behövde hans beskydd för att lyckas i sin roll. Han slöt därför ett avtal med henne: han skulle stödja henne som monark om hon gjorde honom till kansler. Tamar gick med på detta i ett försök att återfå det inflytande som hon hade förlorat i och med sin fars död. Mirianisdze var dock en mäktig man och Tamar insåg snart att det var bättre att minska hans inflytande än att utöka det. Genom att sammankalla en synod av prästerskapet 1185 hoppades Tamar kunna avsätta honom. Tyvärr lyckades hon inte begränsa hans makt eftersom synoden bara beslutade att göra sig av med några av de mindre viktiga biskoparna som också motsatte sig Tamars styre. Remedan Tamar insåg att hon inte kunde motstå aristokratins krav utan att drabbas av deras vrede lät hon sig krönas på nytt. Deras nästa krav pressade dock drottningen för långt. Genom att begära att adeln skulle bilda ett politiskt organ som kunde stifta lagar och utse tjänstemän, ville de i praktiken minska Tamars auktoritet så mycket att hon bara blev en prydnadsfigur i en aristokratisk regering utan verklig makt eller inflytande. Tamar stod på sig och beordrade att Qutlu Arslan, en ledande aristokrat, skulle gripas, vilket ledde till att adeln gav med sig efter att ha sett att Tamar inte lät sig kuvas. Hon hade till slut etablerat sig som en duglig och säker drottning och hade visat sina undersåtar att hon hade styrkan att leda nationen.
Fatt bilda en consort
Tamars nästa utmaning var att hitta en lämplig gemål: en make som skulle visa sig vara en tillgång för hennes drottningdöme och Georgien som helhet, samtidigt som hon skulle undvika ambitiösa män som ville använda henne för att höja sin egen status. Jurij Andrejevitj Bogoljubskij, en rysk prins som hade fördrivits från sitt kungarike Novgorod efter att hans far hade mördats i en kupp, föreslogs av adeln. Detta val förespråkades också av Mirianisdze och Tamars mycket respekterade moster Rusudan, vilket gav drottningen föga annat val än att acceptera Bogoljubskij som sin make och gemål. Bogoljubskij verkar ha varit ett populärt val bland både adeln och prästerskapet, inte bara för att han hade en kristen-ortodox tro, utan också för att valet av en utlänning istället för en georgier gjorde att man undvek att skapa spänningar mellan de olika georgiska fraktionerna, som alla hade sina egna kandidater i åtanke.
After att ha gift sig år 1185 visade han prov på sin förmåga som militär befälhavare när han framgångsrikt ledde georgiska styrkor i grannlandet Armenien. Hans motbjudande personlighet och beteende visade sig dock vara svårt för Tamar att acceptera. Rusprinsen visade sig vara en katastrofal match för den drivna drottningen, som anklagade honom för att vara berusad för det mesta. Hon ska också ha anklagat honom för sodomi, medan han, enligt Donvito, anklagade Tamar för att vara infertil. Det stod klart att äktenskapet inte fungerade och därför, till Tamars stora lättnad, ogiltigförklarades unionen 1187. Bogoljubskij förvisades till Konstantinopel och Tamar var fri att hitta en mer passande make.
Avid tiden för skilsmässan dog Mirianisdze. Dessa händelser markerade en viktig vändpunkt i Tamars regeringstid eftersom hon äntligen kunde fatta sina egna beslut. Hon tillsatte en ny kansler som hon själv valde för att ersätta Mirianisdze och gav också politiska positioner till sina allierade vid hovet. Hon hittade sedan en ny make i David Soslan, en ossetisk prins. Ossetien låg nära Georgien i Kaukasusbergen, och även om det kan ha verkat som ett udda val att välja en make utanför Georgien, hade Soslan faktiskt vuxit upp vid det georgiska hovet i Tbilisi. Paret hade sannolikt känt till varandra under större delen av sina liv, och det verkade som om detta utgjorde en god grund för deras äktenskap. Soslan var dessutom en skicklig militär ledare vars lojalitet och hängivenhet skulle visa sig vara till fördel för Tamar och hennes ambitiösa planer på att expandera det georgiska riket. I deras mer jämlika och kärleksfulla äktenskap föddes två barn, sonen George och dottern Rusudan, vilket gjorde att ryktena om infertilitet som Tamars första make hade startat kunde avskrivas.
Tamar på war
Ulturligt nog för Tamar har den besvärlige Bogoljubskij en nagel i ögat på henne då han samlade rebellstyrkor för att avsätta drottningen. De revolutionära styrkorna, som bestod av Bogoljubskij och några av hans georgiska anhängare, samlades 1191 i ett försök att ta Georgien med våld.

Höger Poeten Shota Rustaveli överlämnar sitt verk till drottning Tamar

Nedan Väggmålning i Dormitionskyrkan, Vardzia, som visar Tamar tillsammans med sin far George III

Tamar den store

"Tyvärr för Tamar visade sig hennes besvärliga första man vara en tagg i hennes sida"

Tamars underrättelsenätverk höll henne dock underrättad om rebellernas planer och arméerna besegrades enkelt av hennes egen skickliga armé. Den irriterande Bogoljubskij skickades tillbaka till Konstantinopel, medan hans rebellallierade sågs med blida ögon av Tamar, som lätt kunde ha låtit avrätta dem. De vanärade adelsmän som deltagit i upproret fråntogs sina politiska titlar och ersattes med andra män som hade bevisat sin lojalitet mot Tamar och hennes administration.
Wed Soslan vid sin sida och Bogoljubskijs revolutionära ansträngningar krossade, inledde Tamar sitt eget personliga korståg för att erövra landområden runt Georgien, utvidga sina gränser och försvara sin nation från utländska fiender. År 1192 var det ortodoxa Georgien geografiskt sett i viss mån omringat av muslimska makter, så Tamar började se till att hennes land skyddades från inflytande utifrån och eventuella invasioner. Hon hade tidigare tagit kontakt med Saladin, vars styrkor hade intagit Jerusalem 1187, och förhandlat fram ett avtal som säkrade fred mellan de två ledarna.
Het var dock inte alla hot som kunde avvärjas med fredsavtal. Muslimska styrkor hade försökt tränga in i Georgien i flera år, men ingen hade varit särskilt framgångsrik. För att garantera att Georgien inte skulle invaderas i större skala bestämde sig Tamar för att slå tillbaka och 1193 marscherade en armé under ledning av Soslan in i Arran (nuvarande Azerbajdzjan) som en styrkedemonstration mot Georgiens besvärliga granne. Detta blev startskottet för en rad fälttåg som skulle leda till georgiska erövringar över större delen av Kaukasus (området i Östeuropa mellan Kaspiska havet och Svarta havet) och in i dagens Iran, samtidigt som man försvarade Georgiens egna gränser mot de mäktiga muslimska styrkor som försökte ta över deras territorium. Som militär befälhavare och Tamars gemål spelade Soslan en avgörande roll i många av Georgiens expansionsförsök fram till sin död omkring 1207. Tamar gick inte själv ut i strid, men hennes reformer inom armén och strategiska ledning gjorde att de georgiska styrkorna oftast var oslagbara. Trots att Tamar inte själv ledde armén finns det en del som tyder på att hon kan ha rest med sin armé runt om i Östeuropa och Mellanöstern och fungerat som en galjonsfigur för sina män.
Tamar hade inte bara planer för sitt eget rike, utan hon var också fast besluten att hjälpa till att utöka sin familjs inflytande i andra delar av världen. Hennes yngre syster Rusudan hade funnit en äkta make i sonen till den bysantinske kejsaren Andronikos I. År 1185 mördades Andronikos i Konstantinopel och hela hans familj dödades utom hans två sonsöner: Rusudans barn. Pojkarna, Alexios och David, skickades till Georgien där deras faster Tamar gav dem en fristad vid sitt hov.
Omkring 1204 hade det bysantinska riket börjat kollapsa och Tamar utnyttjade tillfället och gav sina nu vuxna brorsöner styrkor för att ta tillbaka det land som hon ansåg rättmätigt tillhörde dem. Alexios och David var framgångsrika i sina strävanden och intog först hamnen i Trebizond (i nuvarande Turkiet) och etablerade den som sitt centrum. Alexios utropade sig själv till kejsare och bröderna började utvidga sitt inflytande längs Svarta havets kust. Även om Tamar inte direkt kontrollerade det nya Trebizond-imperiet förblev den nära familjebanden mellan hennes brorsons land och Georgien stark, vilket utvidgade Tamars inflytandesfär ännu längre över Europa och Mellanöstern.
A Georgisk renaissance
Ajämte sina politiska ambitioner och trots våldet och den politiska turbulensen under sin regeringstid, ledde Tamars tid som drottning till en kulturell renässans i Georgien. Tamar, som själv var en intelligent kvinna, fungerade som en beskyddare av konsten och särskilt poesin blomstrade, med stora georgiska författare som Shota Rustaveli, Ioane Shavteli och Chakhrukhadze som hämtade litterär inspiration från sin gyllene drottning och hennes krigare till make.
Arkitektur visade sig vara en av Tamars stora passioner och hon bidrog till att flera kyrkor byggdes runt om i Georgien. Ett av hennes särskilt imponerande projekt kan än idag beskådas i klostret i Vardzia, som skulpterades in i berget Erusheti. Tamars vision var att skapa en underjordisk stad som skulle utgöra en fristad för hennes folk i tider av turbulens och krig. Grottstaden Vardzia kunde rymma 50.000 människor och fanns på 13 nivåer inne i själva berget. Den underjordiska labyrinten fungerade som en fristad för det georgiska folket, men möjligen också för Tamar själv när hon följde med sin armé i kampen mot seljuk-turkarna. Det sägs att Tamar kan ha använt platsen vid Vardzia för att be för sin makes seger i striden.
Tamars önskan att försörja sitt folk, som syns i byggandet av Vardzia-fästningen, genomsyrade hennes regeringstid. Under hennes drottningskap blomstrade Georgien ekonomiskt och rikedomen delades mellan alla. Tamar visade sig också vara en empatisk ledare då hon förmodligen upphävde hårda lagar som tillät tortyr och avrättningar.
Död och legatskap
Iet antas att Tamar dog någon gång runt 1213 och att hennes krona övergick till hennes son, som blev kung George IV. Med hennes död tog också Georgiens guldålder slut, eftersom Georg visade sig vara en mindre kapabel monark än sin mor och kungarna före henne. Efter Tamars död var Georgien upptaget av att besegra hoten från mongolerna och det starka kungadöme som hon hade skapat försvann. Hennes arv levde dock vidare i det georgiska folkets minne och flera århundraden senare helgonförklarades hon av den georgiska ortodoxa kyrkan. Sankt Tamar fortsätter att stå i Georgien som en symbol för hoppet om att landets medeltida välstånd ska återvända.
Wedan Tamars gravplats fortfarande är okänd finns det flera teorier om var hon ligger begravd. Vissa tror att hennes kvarlevor ligger begravda i Gelati-klostret, medan andra tror att hennes aska transporterades till Jerusalem efter hennes död. En myt säger dock att drottning Tamar, precis som Englands kung Arthur, ligger och sover i en grotta i Kaukasusbergen och väntar på den tid då hon ska vakna och föra fram en ny guldålder för Georgien.

ovan-vänsterEtt porträtt av drottning Tamar från 1800-talet

Ovan till höger Grottstaden Vardzia som den ser ut idag

Nedan En 1800-talsavbildning av Sankt Tamar

"Tamars drottningskap ledde till en kulturell renässans i Georgien"

Riddaren i panterns skinn

Den episka dikten som avgudade drottning Tamar

Ett av de mest kända poetiska verken som förknippas med drottning Tamar skrevs av den hyllade georgiske poeten Shota Rustaveli. Riddaren i panterns skinn var möjligen ett beställningsverk av Tamar och handlar om två vänner, Avtandil och Tariel, som ger sig ut på en resa för att hitta sin älskade Nestan-Darejan. Även om dikten är fiktiv och utspelar sig utanför Georgien är berättelsen allegorisk och en illa dold hyllning till Tamar: i dikten sägs Nestan-Darejan representera den georgiska drottningen. Rustaveli använder också dikten för att hylla Tamars andre make, David Soslan, och understryker hur nöjda det georgiska folket var med drottningens val av partner. Rustaveli själv kan ha stått Tamar nära personligen eftersom det finns källor som tyder på att han tjänstgjorde som skattmästare vid hennes hov.
Dikten har översatts till flera språk sedan det sena 1100-talet eller tidiga 1200-talet då den skrevs. Den anses av många vara det finaste georgiska eposet, och den fortsätter att fungera som förkroppsligandet av den kulturella renässans som inträffade i Georgien under Tamars styre.

Gelati-klostret, där drottning Tamars kvarlevor kan vara begravda

Krigsberättelser

Tyska riddarna

Avslöja hemligheterna bakom den berömda riddarorden som tog Europas "hedningar" till svärd

Skrivet av Gregory Leighton

1190-98

En korsriddarorden
Tyska riddare upprättar ett fältsjukhus vid belägringen av Acre under det tredje korståget, och påven Innocentius III godkänner dem officiellt som Tyska orden 1198.

Viktiga händelser i utvecklingen av denna korsriddarorden

1226-74

Det preussiska korståget
Orden blir inbjuden av polska prinsar att kristna de hedniska preussarna, som bor i det som nu är de baltiska staterna. De tyska riddarna slår ner flera preussiska uppror och etablerar så småningom kontroll över Preussen genom att upprätta en klosterstat.

1228-29

Sjätte korståget
Tyska orden stödjer den tysk-romerske kejsaren Fredrik II när han invaderar Palestina. Korsfararna lyckas återerövra Jerusalem på diplomatisk väg och teutoniska riddare eskorterar Fredrik till en politisk "kröning" i Jerusalems Heliga gravens kyrka.

5 april 1242

Slaget på isen
Teutonernas försök att konvertera de ortodoxa kristna i Novgorod till katolicismen misslyckas dramatiskt. Prins Alexander Nevskij vinner ett berömt slag mot riddarna på den frusna sjön Peipus.

Alla bilder: © Alamy. © Getty Images

he Teutonic Knights Order (officiellt känd som The Order of the German House of St Mary in Jerusalem) är en välgörenhetsinstitution som är aktiv än idag. Som framgår av dess fullständiga namn bestod den främst av tyska riddare. Ordens ursprung är direkt kopplat till tiden för korstågen till det Heliga landet, då den först etablerades som en välgörenhetsorden omkring 1190, under tiden för det tredje korståget (1188-92).
Het bör dock klargöras att dess medlemmar inte var "korsfarare", utan snarare medlemmar i ett klosterkollegium. De avlade livslånga löften om fattigdom och kyskhet, till skillnad från det tillfälliga löfte som avlades av dem som reste på korståg.
In vilket fall som helst var riddarna och deras verksamhet under medeltiden starkt kopplade till utvecklingen av korstågsfenomenet fenomenet. De teutoniska riddarna kom in i en värld som redan dominerades av två (kanske) mer välkända brödraskap: tempelherreorden och Johanniterorden, även känd som Hospitallers. Tempelherreordens historia har sedan dess övergått till en kvasimytisk sfär, främst på grund av främst på grund av att de upplöstes i början av 1300-talet. Däremot är Hospitallers fortfarande aktiva. Det vita korset för St John's Ambulance Cadets som ses i hela storbritannien idag är en påminnelse om ordens historia. År 1198 hade dess prestige ökat i sådan utsträckning att orden Militariserades av påven Innocentius III. Den fick en klosterregel som kombinerade tempelriddarnas krigiska plikter (att försvara de heliga platserna och skydda pilgrimer som besökte dem) med Johanniterordens hospitalsskyldigheter.
Asom ett slags "lillebror" till dessa två stora militära ordnar upplevde Tyska orden en snabb uppgång i det heliga landet. Under hela 1200-talet ökade de snabbt sin makt i regionen. Valet av Hermann av Salza till stormästare 1209 markerade en viktig milstolpe i ordens historia, särskilt när det gällde dess internationella relationer. Orden började få markförläningar i staden Acre och befästningar i det Heliga landet och ställde upp med soldater i stora militära drabbningar som erövringen av Damietta i Egypten 1219 och det katastrofala nederlag som de kristna led vid La Forbie 1244.
Iet var också under Salzas tid som Tyska orden framträdde som en institution vars horisont började vidgas till att omfatta mer än försvaret av det heliga landet och skyddet av de heliga platserna. Hans navigering i komplexa politiska relationer mellan påvedömet och det tysk-romerska riket, där han säkrade stöd för sin unga orden från båda parter, är ett bevis på Salzas diplomatiska skicklighet. Ordenshus dök upp i Armenien, Spanien, Italien och i hela Tyskland.
Iår 1211 kallades de till kungariket Ungern av Andreas II (r.1205-1235) för att försvara landets gränser mot de icke-kristna Cuman-stammarna. De fördrevs så småningom 1225 på grund av konflikter med den ungerske kungen. Även om den "transsylvanska episoden" var kortvarig, markerar den första gången som Tyska orden kallades in för att delta i skyddsoperationer mot icke-kristna. Sådana uppgifter skulle komma att bli en viktig del av tyska ordens historia från 1200-talet och in på 1500-talet.
In Östersjön
Iåret efter att orden fördrivits från Ungern inträffade en avgörande händelse som skulle komma att definiera ordens historia och dess mottagande: Konrad, hertig av Mazovien (r.1149 - 1247) i nord-centrala Polen, kallade in ordensbröderna för att försvara sina gränser mot de preussiska stammarnas systematiska räder.
Fortsatt att påven och kejsaren bekräftade Konrads donation började orden snabbt konsolidera sig i regionen. Riddarna införlivade sina föregångare i både Livland och Preussen nästan omedelbart efter sin ankomst. Dessa föregångare var nystartade lokala ordnar som vi kan jämföra med dem som utvecklades på den iberiska halvön på 1100-talet. Den första kallades Livonian Brothers of the Sword och grundades 1201, och den andra var känd som Knights of Christ at Dobrin (eller Dobrzyń). Sammanslagningen av dessa två ordnar resulterade i att två "grenar" av Tyska orden skapades: en i Preussen och en i Livland, var och en ledd av en provinsmästare.

Vänster Brödraorden av det tyska huset av Sankta Maria i Jerusalem grundades 1190

1283 - 1410

Litauiska korståget
De tyska och livländska ordnarna inleder en rad kampanjer för att omvända den sista hedniska staten i Europa - storhertigdömet Litauen - till katolicismen. Hertigdömet konverterar slutligen till kristendomen år 1386.

15 juli 1410

Slaget vid Grunwald
Orden lider sitt största nederlag i Grunwald mot en polsk-litauisk armé. Slaget sätter stopp för den germanska expansionen längs Östersjöns sydöstra kust och markerar början på dess nedgång i makt.

1431-35

Polsk-teutoniska kriget
Tyska orden invaderar kungariket Polen år 1431, men polackerna och deras tjeckiska hussitiska allierade besegrar dem upprepade gånger. Den polska segern mot Livländska orden i slaget vid Wilkomierz 1435 betraktas som ett andra Grunwald.

10 april 1525

Preussisk hyllning
Tyska ordens korsfararstat upphör formellt när stormästaren för Tyska orden blir hertig av Preussen i förläning till kung Sigismund I av Polen.

"De tyska riddarna upplevde en snabb uppgång i det heliga landet"

Heinrich Walpot von Bassenheim var stormästare från 1198 till 1208

A våg av erövringar inleddes med ordens tidiga dagar i Preussen, vilket resulterade i grundandet av viktiga fästningar som senare skulle utvecklas till ett omfattande nätverk av slott och städer. Bland annat grundades Thorn (eller Toruń) år 1231, Marienwerder (eller Kwidzyn) år 1234 och Elbing (eller Elbląg) år 1239. I en anonym rapport om denna första våg av erövringar, som tillskrivs Hermann av Salza själv men som troligen skrevs omkring 1249, beskrivs dessa grundläggare och ordens tidiga framgångar "och pilgrimer [dvs. korsfarare], som sändes genom Guds nåd". Korstågsfenomenet hade anlänt och etablerat sig i södra Östersjöområdet, där riddarna av Tyska orden framstod som den mäktigaste organisationen i området och endast underställd påven.
Ti norr, i Livland, befann sig de tyska riddarna i en något annorlunda situation. Detta beror främst på den redan existerande maktstrukturen och administrationen av territoriet som upprättades i början av 1200-talet. De territorier som Tyska orden fick i Livland var de som redan hade innehafts av Svärdsbröderna. Maktfördelningen i regionen innebar att biskoparna i Riga ägde två tredjedelar av de erövrade områdena, medan orden fick den återstående tredjedelen. Detta skapade betydande spänningar mellan orden och kyrkan i regionen, som under 1200-, 1300- och 1400-talen präglades av både konflikter och samarbete.
Tå 1200-talet i både Preussen och Livland inträffade ett stort antal viktiga militära händelser som kom att forma Tyska Ordens historia. Bland dessa kan nämnas två uppror i Preussen som leddes av rebeller och till slut slogs ned av orden, det första 1242-49 och det andra 1260-74, samt ett betydande nederlag för orden i slaget vid Durben (eller Durbe) 1260. Riddarna förde med sig militär teknik som befolkningen i regionen inte hade stött på, bland annat användningen av armborst, byggandet av stenbefästningar och användningen av tunga stridshästar som var vanliga i Västeuropa. Med hjälp av säsongsvis deltagande av korsfarare från främst Tyskland och Böhmen kunde Tyska orden lägga under sig preussarna 1283, och livländarna i norr erövrades omkring 1290 (estländarnas uppror fortsatte dock på 1300-talet). Militära sammandrabbningar ägde vanligtvis rum vintertid, främst för att terrängen var lättare att ta sig fram i. I det anonyma brev från ca 1249 som nämns ovan beskrivs vintern till och med som "den tid då pilgrimerna kommer".
Chivaliska korståg
Hidén om korståg levde dock kvar långt efter 1200-talet i Östersjöområdet. Peter av Dusburg, präst i Tyska orden och författare till Krönika över landet Preussen, är en av de viktigaste historiska källorna för denna period. Peters krönika, som skrevs omkring 1326 och kanske var avsedd för den påvliga kurian i Rom, ger en systematisk översikt över erövringen av Preussen från 1230-talet fram till hans egen tid.
Ffter att preussarna hade underkuvats 1283 skriver Dusburg att "kriget om Preussen var slut och nu började kriget mot litauerna". Även om han berättar om efterföljande räder under hela slutet av 1200-talet, främst i regionerna i södra Litauen, är året 1304 av särskild betydelse. Det var då som "korsfarare från Tyskland började besöka Preussen igen, inspirerade av Herren". Detta markerade början på över ett århundrade av ihållande kampanjer i den södra baltiska zonen som kallades Reisen (tyska för "expeditioner"). De tyska riddarna började också uppleva en så kallad "guldålder". År 1309 flyttade ordens stormästare sitt högkvarter från Venedig till Marienburg (eller Malbork), ett tecken på det ökade fokuset på riddarnas aktiviteter i Östersjöområdet.
Tbudskapet om kriget mot litauerna mottogs väl av den europeiska adeln (att påven skulle ha sanktionerat dessa krig har historikerna ännu inte kunnat bevisa). Under loppet av nästa århundrade reste korsfarare från hela kristenheten till Litauen för att delta i fälttågen mot litauerna. Dessa var komplexa, ibland till och med motsägelsefulla, uttryck för ordens korstågsåtaganden.
Feasting, tornerspel, jakt och andra festligheter lockade unga riddare och adelsmän under hela 1300-talet och början av 1400-talet. Tyska orden erbjöd mer än gärna sådana möjligheter, och det kanske bästa exemplet på denna koppling mellan korståg och ridderlighet är "Hedersbordet". Riddare som utmärkte sig i strid kunde få en plats vid bordets huvud och bli ihågkomna i ordens historiska texter. En lista över sådana deltagare från 1385 finns bevarad än idag. Dessa expeditioners popularitet spred sig även till populärlitteraturen: riddaren i Geoffrey Chaucers TheCanterburyberättelserna (1387 - 1400) satt "många gånger vid bordet". Henry Bolingbroke, Earl of Derby och blivande kung Henrik IV av England, reste två gånger till Litauen och utmärkte sig vid belägringen av Vilnius 1390. Jean II Le Maingre, Frankrikes stormarskalk, besökte också regionen under 1380- och 1390-talen, liksom adelsmän från Tyskland, Spanien och Italien.
Cris och nedgång
Het var dock inte så positivt som det kunde verka på ytan. Även om korstågen i "saracenernas land" (en term som överfördes till Baltikum för att ge legitimitet åt korstågsaktiviteterna) fortsatte att vara som mest intensiva under hela 1390-talet, hade Litauen officiellt konverterat till kristendomen 1386. Detta utlöste en betydande kris för orden och hotade dess existens. Om det inte längre fanns några hedningar att bekämpa, varför behövdes då orden fortfarande i Preussen? Inte för att detta hade hindrat riddarna tidigare. De hade gått in i en betydande konflikt med det (kristna) kungariket Polen efter att de annekterat Pomerelen och anfallit städerna Danzig (eller Gdańsk) 1308 och Gnesen (eller Gniezno) 1331.
Tetta skulle bli startskottet för en konflikt som varade i nästan ett sekel och som intensifierades genom utbrottet av det så kallade Stora kriget 1409-11 mellan Tyska orden och kungariket Polen. Den 15 juli 1410 besegrades Tyska orden av Wladyslaw II Jagiello, kung av Polen, och Vytautas, storhertig av Litauen, i slaget vid Tannenberg (eller Grunwald). Ordens stormästare, Ulrich av Jungingen, dödades och många riddare och soldater (legosoldater) tillfångatogs och krävdes på lösensumma.
Tordens nederlag vid Tannenberg var en viktig vändpunkt. I Preussen blev Tyska orden trängd in i ett hörn, främst på grund av att man inte kunde täcka de ekonomiska kostnaderna för att under flera år ha anlitat legosoldater (vilket i sin tur berodde på att ordens rekryteringssiffror hade sjunkit). Dessutom fanns planer på att flytta orden till en annan gräns och ett nytt uppdrag, kanske till och med tillbaka till Ungern för att förbereda sig för att bekämpa turkarna. Konciliet i Konstanz (1414-18) ifrågasatte nödvändigheten av ordens existens.
Ti norr, i Livland, var Tannenbergs inverkan sådan att ordensgrenen där åtnjöt större självständighet från Preussen. De deltog inte i slaget vid Tannenberg, och som ett resultat av de konsekvenser som den preussiska grenen drabbades av, hade de en starkare administrativ och ekonomisk ställning. Slaget vid Wiłkomierz (1 september 1435) blev dock ett hårt slag mot ordens auktoritet i denna region. Mästaren för den livländska grenen, Frank Kerskorf, dödades i detta slag.
Interna och externa strider fortsatte att plåga Tyska orden i både Livland och Preussen under återstoden av 1400-talet. Orden och städerna i Preussen ställdes mot varandra som en direkt följd av nederlaget vid Tannenberg och den första freden i Thorn (1411), som krävde att orden skulle höja skatterna i de preussiska städerna för att kunna betala sin skuld till kungariket Polen. Som ett resultat av detta bildades 1440 den "preussiska unionen". Det var i huvudsak en sammanslutning av adelsmän och präster i Preussen som vände sig mot orden. År 1454 begärde denna union att bli underställd den polska kronan, i motsats till orden, vilket utlöste det så kallade trettonåriga kriget (1454-66). Orden upplevde ett betydande bakslag och konflikten resulterade i skapandet av "Kungliga Preussen". Tyska orden förlorade sina anspråk på en betydande del av landet, inklusive Kulmerland, Warmia och östra Pommern, vilket bekräftades genom den andra freden i Thorn (1466). De tvingades flytta sitt högkvarter till Königsberg (eller Kaliningrad).

Den tyske riddaren var vältränad, välbeväpnad och disciplinerad och var en formidabel krigare

En riddarbroder av Tyska orden var en fulländad yrkeskrigare med enorm kampskicklighet och orubblig disciplin. När en riddare gick med i orden var han tvungen att svära att lyda ordens regler, avstå från egendom och lova kyskhet. En germansk riddare var i mångt och mycket en "krigarmunk" med en enorm religiös hängivenhet och en hängiven korsfarare.
Riddarens utbildning till pansarkavallerist kom väl till pass i kampen mot ordens fiender. Hans utrustning var utmärkt. På 1200-talet var den tyske riddarens främsta vapen ett tvåeggat svärd. Han bar också en lans för att använda vid anfall. Den typiske riddaren var utrustad med en ringbrynja som täckte hela kroppen. Över detta bars en vit linneöverrock med ett svart kors. Rustningen var ofta förstärkt med ett lager plåtar. På huvudet bar han en helt omslutande stor hjälm som gav utmärkt skydd. Ytterligare skydd gavs av en triangulär träsköld.

"Riddarna förde med sig militär teknik som inte påträffats av befolkningen i regionen"

Topp-centrum Den gyllene bullan från Rimini utfärdades 1226 när orden fick i uppdrag att omvända preussarna

Överst till höger En poet känd som Tannhäuser, som är avbildad i Codex Manesse som bärande ordensdräkt

Rätt En pavise (avlång sköld) med ordenskorset

Vänster Avbildning av en stormästare i Tyska ordenssällskapet

Riddarna leddes av många anmärkningsvärda soldater under sin långa historia

Hermann von Salza
1165 - 1239
Efter en katastrof i Kilikien där majoriteten av de tyska riddarna dödades, föll ordens ledarskap år 1210 på Hermann von Salza. Som hochmeister, eller stormästare, övervakade han en anmärkningsvärd återupplivning av orden. Han var en skicklig diplomat som lyckades vinna både påvens och den tysk-romerske kejsarens gunst. Von Salza fick Riminis gyllene bulla, som gav honom fullständig suveränitet över ordens landområden. Han dog 1239, efter att ha satt Tyska orden på rätt kurs mot korståg i de baltiska länderna i Europa.

Hermann Balke
Okänd - 1239
År 1229 skickades två av ordens riddare till Preussen, där de byggde slottet Vogelsang vid floden Wisła. Kort därefter dödades de av de hedniska preussarna. Orden lät sig inte avskräckas och skickade 1230 Hermann Balke med 20 riddare och 200 sergeanter för att hålla borgen. Balke var en energisk korsfarare och år 1231 ledde han en attack mot preussiska områden bortom Wisła och intog ett preussiskt fästningstempel. År 1237 lämnade han Preussen och tillträdde posten som landmästare i det närliggande Livland. Även om Balke aldrig blev stormästare i orden var hans insatser betydande.

Ulrich von Jungingen
1360 - 1410
Ulrich von Jungingen valdes till stormästare 1407 och ledde ordens nederlag i slaget vid Grunwald 1410. Hans krav på att Polen och Litauen skulle upphöra med sitt stöd till de samogitiska rebellerna eldade bara på elden. Fredssamtalen ledde inte till något och von Jungingen samlade sina styrkor. Tyska orden mötte den polsk-litauiska armén under kung Władysław Jagiełło av Polen vid Grunwald den 15 juli 1410 och blev slaktade och förlorade ungefär hälften av sin styrka. Von Jungingen dog i striderna.

Heinrich von Plauen
1370 - 1429
Trots nederlaget i slaget vid Grunwald 1410 räddade sig orden från undergång, mycket tack vare Heinrich von Plauen, som blev stormästare efter von Jungingens död. Han gav ingen mark till polackerna och litauerna. Polens kung Władysław Jagiełło hade inte räknat med att stöta på ett sådant motstånd vid Marienburg. Efter åtta veckors bombardemang drog sig Władysław tillbaka. Von Plauen återerövrade de flesta av de slott som de polska och litauiska styrkorna hade intagit.

Albrecht von Hohenzollern
1490 - 1568
Albrecht von Hohenzollern blev stormästare 1511, bara några år innan lutheranismen svepte över Tyskland. Han tillät lutheraner att predika vid hans hov i Königsberg. Lutherska reformer följde snart. År 1525, som hertig av Preussen, svor han trohet till kungen av Polen, vilket ledde till fred med det riket. Albrecht avsade sig sitt celibatlöfte och gifte sig med Dorothea, en prinsessa av Danmark. Albrekt slog ned ett bondeuppror 1525 och styrde Preussen fram till 1568.

Ovan Tyska orden och hertigdömet Litauen kämpade i över 100 år

Nedanstående Malborks slott byggdes på 1200-talet av Tyska orden och är fortfarande världens största slott till ytan

"Om det inte längre fanns några hedningar att bekämpa, varför behövdes då orden fortfarande i Preussen?"

"Vissa delar av ordens ursprungliga uppdrag lyckades överleva även denna turbulenta tid"

Sågra delar av ordens ursprungliga uppdrag lyckades överleva även under denna turbulenta tid. Detta gäller särskilt den livländska grenen och dess konflikter med Novgorod. Trots att de var kristna betraktades de som schismatiker av kyrkan. Därför utformade Tyska orden i Livland en stadig propagandakampanj under hela 1440-talet för att kämpa "mot schismatikerna och de icke-troende". Orden utnyttjade fördelarna med att framställa sig som "den kristna trons bålverk mot de otroende och schismatikerna" för att säkra ekonomiskt stöd i form av insamlingar till framtida kampanjer. I Preussen ville stormästarna dock inte längre avstå från sina anspråk på regionen. När de uppmanades att delta i fälttågen mot osmanerna av Polens kung Jan Olbracht (r.1492-1501) anslöt sig därför endast en liten grupp riddare under ledning av stormästaren Johannes av Tiefen. På väg till slaget 1497 dog Tiefen i Lemberg (eller Lviv) av sjukdom.
Transformation
Te efterdyningar som följde av den andra freden i Thorn ledde till en betydande omorganisation av Tyska orden i Preussen. Spänningarna mellan orden och kungariket Polen fortsatte att öka och riddarna stod inför en verklig risk för ytterligare en militär konflikt, som inleddes 1519. Detta var det så kallade Reiterkrieg 1519-21, som endast stoppades genom kejsar Maximilian I:s ingripande. Albert av Brandenburg-Ansbach, som valts till stormästare 1511, konverterade till lutherdomen 1525. Reformationen i Preussen resulterade i att Tyska Ordens territorium omvandlades till hertigdömet Preussen, vilket markerade omvandlingen från ett territorium som styrdes av en religiös orden till ett som styrdes av en sekulär. Stormästaren tog faktiskt titeln hertig av Preussen och hyllade den polske kungen.
Luthers idéer fick inte fäste bland medlemmarna av den livländska grenen förrän senare. På sätt och vis kan vi koppla detta till kontinuiteten i korstågsidéer och -teman vid denna gräns. Ordensmästaren Walter av Plettenberg bad till och med påven att kalla till ett korståg mot ryssarna. I början av 1500-talet fortsatte konflikten mellan den livländska ordensgrenen och Muskovy, som kulminerade i slaget vid Smolinosjön i september 1502. Till följd av denna seger instiftades en religiös fest och procession i staden Riga och Plettenberg hyllades som regionens räddare. Därefter fortsatte konflikterna mellan den livländska ordensgrenen och ryssarna, det s.k. livländska kriget, som pågick mellan 1558 och 1583. Konflikten började med Ivan IV:s invasion av Livland, vilket fick den livländske mästaren att fly till Polen-Litauen. År 1559 valdes Gotthard Kettler till mästare för den livländska grenen. Ständiga plundringståg på landsbygden innebar att den livländska grenen försvagades avsevärt. År 1560 led orden nederlag i slaget vid Ergeme och året därpå upplöstes den i och med undertecknandet av Vilniusfreden 1561.
Iet är viktigt att notera att uttrycket "de sista korsfararna" kanske inte tekniskt sett är tillämpligt på Tyska orden. Medlemmarna avlade inte tillfälliga löften för att bli medlemmar i orden, utan anslöt sig för livet och avlade ytterligare löften om fattigdom och kyskhet. De tyska riddarna i Baltikum var dock nyckelpersoner i det som vissa skulle kalla de sista "korstågen", och de övervakade och underlättade säkert en av de sista stora uppsvingarna i korstågsaktiviteten. Kanske kan vi på så sätt kalla dem för medhjälpare till "de sista korsfararna".
Legacy
Te Tyska Ordens moderna historia är lika rik som dess medeltida och tidigmoderna förflutna. Den överlevde Napoleonkrigen i början av 1800-talet och två världskrig. Dessutom blev den en del av nationalistiska ideologier och blev antingen en grym och hänsynslös förtryckare eller en civilisationens budbärare. Det för tankarna till skildringen av orden i Sergei Eisensteins Alexander Nevskij (1938) eller Alexander Fords Den tyska ordens riddare (1960) som vilda och stolta riddare som är ute efter att förstöra. Bilden av orden som föregångare till den nazistiska expansionen österut användes också av propagandister, även om man bör komma ihåg att Hitler upplöste Tyska orden 1939.
Tdagens Tyska orden, med huvudkontor i Wien, baserar på många sätt sin identitet på de tyska korsfararnas första och ursprungliga plikter vid belägringen av Akko 1190. Dess motto är ett bevis på detta: "Att hjälpa, att försvara, att läka" Kanske kan vi då se det som en del av de sista korsfararna.

Ovan En gravyr från 1800-talet av de tyska riddarna i kamp mot polacker och litauer

Ovan till höger Teutoniska riddare har fortsatt att användas i modern tid, som på denna affisch från första världskriget från Tyskland där militären tackas för sin tjänstgöring

Till höger Jan Matejkos målning av slaget vid Grunwald 1410, ett stort nederlag för orden

Revenge of the

"När Kira vägrade att ta livet av sig Släpade Ōishi upp honom i håret och högg av hans huvud"

den moraliska
fråga

Uppgång för Chūshingura

"Ōishi tillbringade de följande två åren med att leva som en typisk utstött samuraj och drack tvångsmässigt"

Källdokument: AHB5538.kvinnor_renässans.indd
Ursprungliga sidnummer: 142 - 143
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Anmärkningsvärda kvinnor

Målare,c.1560-90

Marietta 'la Tintoretta' Robusti

Som dotter till en av Venedigs mest beundrade målare hade Marietta Robusti tillgång till en renässansmästares undervisning. Tintoretto lärde sin äldsta dotter att måla, enligt hennes biograf Carlo Ridolfi, och hon blev en skicklig porträttmålare. Ibland känd som "la Tintoretta", den kvinnliga versionen av faderns smeknamn, som kom från faderns yrke som tygfärgare (eller tintore), och ibland som "buona ritrattista", vilket betyder "god porträttmålare", målade Robusti många venetianska porträtt. Men eftersom Robusti målade i sin fars verkstad och sällan skrev sitt namn på målningarna, har det varit svårt för konsthistoriker att med säkerhet tillskriva henne verk.
Även om vi bara har ett fåtal av Robustis verk att analysera, ger Ridolfis 1600-talsbiografi oss en inblick i hennes framgångar under hennes egen livstid. Ridolfi hävdar att ett av de viktigaste porträtten som Robusti målade var av Jacopo Strada, en släkting till kejsar Maximilian. Som ett resultat av detta porträtt uppmärksammades hennes arbete av de kungliga familjerna i Europa europas kungafamiljer och hon blev inbjuden till kejsarens och senare Filip II av Spaniens hov. Hennes far förbjöd henne dock att åka och hon tillbringade resten av sitt liv med att måla i hans verkstad.

Upptäckten av Moses av Elisabetta Sirani

Målare,1638-65

Elisabetta Sirani

Målare och nunna,1524-88

Plautilla Nelli

Vid 19 års ålder ledde Elisabetta Sirani en verkstad i sin hemstad Bologna. Hon hade gått i lära hos sin far, konstnären Giovanni Andrea Sirani, under sin barndom och när fadern inte längre kunde måla hade hon tagit över driften av hans verkstad för att kunna försörja sin familj. Sirani var själv en framgångsrik målare och blev känd för sin förmåga att arbeta snabbt, och allmänheten besökte ofta verkstaden för att se henne måla. Hennes verk föreställde ofta religiösa scener och köptes av den europeiska eliten, bland annat av storhertig Cosimo III de' Medici och kungen av Polen.
Sirani lämnade aldrig Bologna, vilket dock inte hindrade henne från att göra sig ett namn som konstnär, och hon startade en konstakademi för att undervisa Bolognas unga kvinnor i teckning och måleri. Detta center var den första konstskolan för europeiska kvinnor som inte var ett kloster. Hennes ansträngningar för att föra ut konsten till Italiens kvinnor gick inte obemärkt förbi, och när hon plötsligt dog vid 27 års ålder utbröt en offentlig sorgestorm. Vid tidpunkten för hennes död fanns det misstankar om att Sirani hade blivit mördad, eftersom rättsläkaren konstaterade att hennes bortgång var en följd av frätande förgiftning. En av Siranis tjänsteflickor ställdes till och med inför rätta, men anklagelserna drogs senare tillbaka. Historiker tror nu att Sirani troligen dog av peritonit (bukinfektion). Bolognas befolkning gav henne en begravning värdig en adelsdam.

Pulisena Margherita Nelli föddes i Florens och skickades som tonåring av sina föräldrar till ett kloster. När hon gick in i dominikanklostret Santa Caterina di Cafaggio bytte Nelli namn till syster Plautilla och det förväntades att hon skulle tillbringa resten av sitt liv i religiös hängivenhet. Syster Plautilla hade dock andra planer. Trots att hon var fast besluten att leva ett heligt liv fortsatte hon att intressera sig för konst och lärde sig själv att måla. Man tror att hon ärvde några av renässansmålaren Fra Bartolomeos verk och att studier av dessa hjälpte henne att fullända sin teknik och stil.
Nelli, som räknas som Florens första kvinnliga konstnär, sålde sina målningar över hela staden. I TheKonstnärernas livskrev Vasari: "Det fanns så många av hennes målningar hos herrarna i Florens att det skulle vara tråkigt att nämna dem alla." På klostret bildade Nelli en verkstad bestående av sina mednunnor, som hon undervisade och arbetade tillsammans med. Tillsammans producerade de konstverk som de sålde för att samla in pengar till klostret. Nelli var klosterföreståndare tre gånger och ledde klostret inte bara som ett andligt centrum utan också som en konstnärlig samlingspunkt för kvinnliga konstnärer. Även om hon till stor del glömdes bort av historien har en satsning på att visa upp hennes verk under de senaste åren lett till ett ökat intresse för henne.

Målare,1552 - 1614

Lavinia Fontana

Lavinia Fontana var den första kvinnliga professionella målaren och rankades av sina samtida som en av de mest uppskattade konstnärerna under den italienska renässansen. I jämförelse med andra respekterade och välkända manliga målare såldes Fontanas verk för liknande priser och bland hennes beskyddare fanns kungligheter och adel. Som dotter till Bolognamålaren Prospero Fontana lärde hon sig måla av sin far och fick snabbt ett rykte om sig att vara en mycket skicklig porträttmålare. När Fontana gifte sig med konstnärskollegan Gian Paolo Zappi gav hennes far ingen hemgift, utan hänvisade till Lavinias förmåga att skaffa sig rikedom genom sin egen talang. Hon blev en av de mest populära porträttmålarna bland de adliga kvinnorna i Bologna, inte bara för sin förmåga att skapa en exakt avbild utan också för sin skicklighet att skildra tidens mode. Fontana blev också officiell porträttör för Bolognas universitet, och genom att måla stadens lärda blev hon känd även utanför Bologna.
Fontanas talanger var inte begränsade till porträttkonsten och hennes breda konstnärliga kompetens gjorde att hon blev den första kvinna som fick i uppdrag (av ärkebiskopen i Bologna) att skapa en altartavla. Under sin karriär kom hon att skapa flera andra altartavlor, bland annat en 1589 som köptes av Filip II av Spanien. Fontana fortsatte att utvidga sin repertoar när hon började måla kvinnliga nakenbilder, enligt uppgift den första kvinnan som gjorde det, varav den tidigaste är daterad till 1585. År 1604 flyttade Fontana med sin familj (hon hade 11 barn) till Rom på inbjudan av påven Clemens VIII. Hon blev beskyddad av både Clemens och hans efterträdare påven Paulus V, den senare poserade till och med för henne. Före sin död blev Fontana invald i Accademia di San Luca - den första kvinnan som valdes in i den prestigefyllda konstnärssammanslutningen.

Renässansens kvinnor

Källdokument: AHB5538.kvinnor_renässans.indd
Ursprungliga sidnummer: 140 - 141
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Författare och poet,1364 - c.1430

Christine de Pizan

Christine de Pizan föddes i Venedig i början av renässansen. Trots att hon flyttade från Italien i unga år - hennes familj flyttade till Paris på grund av faderns ställning som kung Karl V:s astrolog - säkrade de Pizans arbete som författare och poet henne en plats i historien som den första kvinnliga humanisten. Humaniströrelsen förespråkade ett intresse för och en utbildning i de klassiska verken från antikens Grekland och Rom med tonvikt på att studera och förstå den mänskliga naturen. En av de tidigaste förespråkarna för renässanshumanismen var Petrarca, som liksom de Pizan skrev under den tidiga renässansen.
Efter att hennes far och make avlidit i förtid blev de Pizan ensam om att ta hand om sin familj. Under sin barndom hade hennes far sett till att hon fick tillgång till den bästa utbildningen och de Pizan använde sig därför av sina kunskaper och började skriva, vilket gjorde henne till den första europeiska kvinnan som kunde försörja sig på sitt författarskap. Hennes verk, som byggde på litteratur från antiken, handlade till stor del om feministiska frågor och diskuterade livet i ett patriarkaliskt samhälle, bristen på jämställdhet och utbildning för kvinnor samt kvinnors bedrifter. Ibland diskuterade hon också tankar om en rättvis värld för båda könen. Trots att hon främst fokuserade på kvinnor var hennes verk förvånansvärt nog populära bland Frankrikes överklass och hon tjänade bra med pengar. Förutom sina feministiska avhandlingar, av vilka den mest kända är Boken om damernas stadskrev de Pizan poesi, brev och verser och hade elitgäster som drottning Isabella av Bayern, 4:e earlen av Salisbury och hertig Filip av Burgund. Den senare gav henne i uppdrag att skriva en biografi över hans bror Karl V. De Pizan var en förebild för renässanskvinnorna och visade dem att de kunde ta sig fram på egen hand i en mansdominerad värld. Som en pionjär för både kvinnor och författare på den tiden studeras hennes verk fortfarande av forskare.

Josef flyr från Potiphars hustru av Properzia de' Rossi

Skulptör,c.1490 - 1530

Properzia de' Rossi

När man tittar på framstående kvinnliga konstnärer under renässansen är det särskilt en kvinna som sticker ut. Som den första kvinnan i Giorgio Vasaris publikation Konstnärernas livmåste Properzia de' Rossi ha gjort ett stort intryck på konstnären, som av konsthistoriker har kallats "konstens fader". De' Rossi föddes i Bologna och var ovanlig för en kvinnlig konstnär eftersom hon inte kom från en konstnärsfamilj: hon utbildades inte av sina familjemedlemmar som så många av de kvinnor som lyckades bli framgångsrika konstnärer i sin egen rätt. Även om lite är känt om hennes liv, tror man att de' Rossi utbildades av Marcantonio Raimondi, en italiensk gravör.
I början av sin karriär gjorde de' Rossi sina gravyrer i stenar och kärnor från olika frukter, antagligen för att hon på grund av sin enkla bakgrund hade begränsad tillgång till dyra material. Även om hennes ursprungliga material inte var idealiska för skulptur var de invecklade detaljerna hon uppnådde i sitt arbete, särskilt på så små föremål, anmärkningsvärda. Vasari skrev om hennes arbete: "Och det var verkligen ett mirakel att på en så liten sak som en persikosten se hela Kristi lidande, utfört i den vackraste snidning, med ett stort antal figurer utöver apostlarna och korsfästelsens tjänare." Senare under sin karriär arbetade de' Rossi som skulptör på San Petronio-basilikan i Bologna. Hon skulpterade också ett familjevapen för den förnäma familjen Grassi. I slutet av sitt liv hade hennes arbete uppmärksammats av påven Clemens VII, som bad att få träffa henne. De' Rossi avled dock innan mötet kunde äga rum.

Målare,c.1532-1625

Sofonisba Anguissola

Sofonisba Anguissola är en betydande gestalt inom den italienska renässansen eftersom hon lyckades bli en av 1500-talets mest uppskattade och internationellt kända målare. Till skillnad från många av de andra kvinnliga målarna som lyfts fram här har Anguissola blivit ihågkommen av konstnärer och hennes verk har dokumenterats av både konstnärer och historiker under åren efter hennes död. Sofonisba föddes i en adelsfamilj i Cremona och tillsammans med sina systrar utbildades hon i måleri av de framstående konstnärerna Bernardino Campi och Bernardino Gatti.
Hennes talanger gjorde att hon stack ut, och Vasari skrev om henne "Sofonisba från Cremona ... har arbetat med svårigheterna design med större studier och bättre elegans än någon annan kvinna i vår tid, och hon har tid, och hon har inte bara lyckats med teckna, färglägga och kopiera från naturen, och att göra utmärkta kopior av verk av andra händer, men har också utfört av sig själv ensam några mycket utvalda och vackra målningar."
Medan Anguissola studerade för Gatti uppmärksammades hennes arbete av Michelangelo, som inledde en skriftlig korrespondens med henne. Hon skickade målningar till honom som han kritiserade, och i en berömd episod svarade han på en målning av en skrattande flicka genom att be Anguissola att istället måla en gråtande pojke, eftersom han ansåg att det var en svårare uppgift att bemästra. Det resulterande verket sägs ha inspirerat ett verk som senare målades av Caravaggio.
Anguissola blev berömd i hela Europa för sina porträtt, vilket ledde till att hon blev inbjuden av Filip II av Spanien att vara hovdam hos hans fru, Elisabet av Valois. Där undervisade hon drottningen i måleri och teckning och målade porträtt av medlemmar av det spanska hovet. Hon stannade där i tio år innan hon återvände till Italien, där hon tillbringade resten av sitt liv. År 1624 besökte den flamländske barockkonstnären Anthony van Dyck Anguissola i Palermo, där han skissade henne.

Källdokument: AHB5538.kvinnor_renässans.indd
Ursprungliga sidnummer: 138 - 139
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Författare och poet,1465 - 1558

Cassandra Fedele

Cassandra Fedele var tillsammans med Isotta Nogarola en av de mest framstående kvinnliga humanisterna under den italienska renässansen. Cassandra Fedele föddes i Venedig och mycket lite är känt om hennes familj. Hennes far såg till att Fedele fick en klassisk utbildning och hon undervisades i både grekiska och latin av munken Gasparino Borro. Fedele hade talang för att skriva och tala inför publik och höll 1487 ett tal vid universitetet i Padua som uppmärksammades av framstående italienska lärda. Från och med då korresponderade Fedele med humanister från hela Italien och skrev både lärda verk och poesi. Tyvärr finns mycket lite av Fedeles verk bevarat.
Ett erbjudande från den blivande drottningen av Spanien, Isabella av Kastilien, att ansluta sig till hennes hov är ett bevis på Fedeles berömmelse, framgång och popularitet. Fedele tackade nej till Isabella, och vissa historiker tror att Venedigs doge inte skulle ha låtit författaren lämna staden eftersom hon var en tillgång för staden. Till skillnad från Christine de Pizan verkade Fedele inte tro att hon kunde förbinda sig till ett äktenskap och fortsätta med sina studier. Hennes vetenskapliga verksamhet tycks ha upphört i och med giftermålet 1499 och hon försvann snabbt från den humanistiska scenen. År 1520, efter att hennes make hade dött, skrev Fedele emellertid till påven Paulus III och bad om hjälp och blev utnämnd till priorinna på ett barnhem i Venedig. Det finns inte mycket som tyder på att Fedele fortsatte sin akademiska verksamhet privat, men 1556 höll hon ett sällsynt tal till ära för den besökande drottningen av Polen. Det är möjligt att hon skrev poesi och en bok som heter Vetenskapernas ordningmen inget av detta arbete har överlevt.

Skribent,1418-66

Isotta Nogarola

När humanismrörelsen, som hade sitt ursprung i Florens, fick fäste över hela Italien började författare och intellektuella samt adeln att utbilda sig själva, sina familjer och sina elever på humanistiskt sätt. I Verona fick Isotta Nogarola en humanistisk utbildning av sina rika föräldrar. Trots att det fortfarande var ovanligt att flickor fick utbildning insisterade Nogarolas mor på att alla hennes barn skulle få en utbildning. Nogarolas moster, Angela Nogarola, var poet och hade kopplingar till humanisterna, vilket gav den unga flickan tillgång till några av renässansens största tänkare. Som tonåring började Nogarola brevväxla med framstående humanister, med vilka hon bytte böcker och brev.
Trots angrepp på Nogarola, som kom i form av anonyma brev som anklagade henne för incest och "liderlighet" och som tros ha skickats av män som inte tyckte att kvinnor skulle få uttrycka sina intellektuella åsikter, fortsatte hon att skriva flitigt. Hennes mest berömda verk var Om Adams och Evas lika eller olika synden dialog baserad på Nogarolas korrespondens med den venetianske guvernören Ludovico Foscarini. Nogarola, som anses vara en av de första feministiska omvärderingarna av berättelsen om Adam och Eva, hävdade att Eva inte bar skulden för förvisningen från Edens lustgård. Nogarola ägnade hela sitt liv åt sitt författarskap och gifte sig aldrig, vilket var ovanligt för en kvinna på den tiden, och gick heller aldrig i nunnekloster. Hon beundrades av sina humanistkollegor och anses vara den italienska humanismens första kvinnliga förgrundsgestalt.

From tfrån 1300-talet till 1600-talet genomgick de stadsstater som idag utgör Italien en kulturell omvandling. När medeltiden närmade sig sitt slut uppstod en "pånyttfödelse" eller "renässans" inom konst, politik, ekonomi och filosofi i republiken Florens, som började sprida sig över hela regionen. Under en period av återupptäckt av den klassiska kulturen i antikens Grekland och Rom dominerade några av de största konstnärerna, intellektuella och uppfinnarna som Leonardo da Vinci, Michelangelo och Niccolò Machiavelli, för att bara nämna några, det kulturella landskapet och satte sin prägel på samhälls- och konsthistorien. Även om dessa namn är bekanta för oss fanns det också en liten men betydelsefull grupp kvinnor som trotsade sin tids förväntningar och deltog i konstnärliga och litterära aktiviteter för att bidra till den kulturella revolutionen. Här är bara några av dessa anmärkningsvärda kvinnor som kanske har glömts bort men som förtjänar att bli ihågkomna för den betydelsefulla roll de spelade under renässansen.

Renässans

Kvinnor

Källdokument: AHB5538.kvinnor_gentlemanjack.indd
Ursprungliga sidnummer: 136 - 137
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

högerextrem Anne Lister levde efter sina egna regler. Som affärskvinna, resenär och lesbisk var hon fast besluten att lyckas

Nedan till vänster Graven för Ann Walker, hustru till Lister

vänster Men Gentleman Jack är den mest välkända filmatiseringen av Listers berättelse, producerade BBC även Miss Anne Listers hemliga dagböcker år 2010

Till höger Denna regnbågsplakett minns Anne Listers äktenskap med Ann Walker i Holy Trinity Church

"Anne Lister var hängiven, målmedveten och beslutsam, en enastående kvinna med extraordinär intelligens och vilja"

Gentleman Jack

BBC/HBO:s Gentleman Jack återuppväckt intresse för Anne Lister runt om i världen

När Sally Wainwrights Gentleman Jack hade premiär 2019 blev den en sensation över en natt. Serien, en samproduktion mellan BBC och HBO, avslöjade Anne Listers anmärkningsvärda historia för publik över hela världen och fick ett passionerat följe som fortsätter än idag. Även om det inte var den första tv-bearbetningen av Anne Listers historia, är det definitivt den mest välkända. I kölvattnet av Gentleman Jackhar intresset för Anne Lister och Ann Walker nått nya höjder och besökare flockas till Halifax och Shibden Hall, ivriga att få gå i sin hjältinnas fotspår.
Listers historia berättades också 2010 på BBC Two i The Secret Diaries Of Miss Anne Lister (Miss Anne Listers hemliga dagböcker)och har inspirerat till annan dramatik och musik, liksom till ett stort antal böcker och artiklar. Men trots att Gentleman Jacks popularitet drog HBO efter två serier och 16 avsnitt tillbaka sin medverkan i serien. Även om BBC uttryckte ett intresse för att fortsätta Listers historia har serien hittills inte förnyats.

Gentleman Jacks liv

Källdokument: AHB5538.kvinnor_gentlemanjack.indd
Ursprungliga sidnummer: 134 - 135
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Ovan Anne Listers bostad på Shibden Hall i Calderdale är öppen för allmänheten, som flockas där för att få en titt på den plats hon kallade sitt hem

Topp Anne Lister och Ann Walker gjorde Shibden Hall till sitt familjehem. De renoverade och förbättrade det och förvandlade det till en fristad

vänster Ett porträtt av Anne Lister av Joshua Horner

Anne Listers grav

Flera år efter att den försvunnit återupptäcktes Gentleman Jacks grav till slut

Anne Lister begravdes i Halifax Minster i West Yorkshire den 29 april 1841. Hennes gravsten täcktes senare över av ett golv 1879 och försvann. Under mer än ett århundrade glömdes graven och gravstenen bort, och till synes nämndes den inte i kyrkans officiella register.
Allt detta förändrades i början av 2000, när ett antal viktorianska kyrkbänkar togs bort under restaureringsarbetet i kyrkans nordöstra hörn. Först då upptäcktes de ofullständiga, krossade resterna av Listers gravsten, som hade varit försvunnen i 121 år. Varför stenen krossades är ett mysterium och det är fortfarande okänt var en stor del av stenen finns. I dag vårdas de kvarvarande delarna av gravstenen i Halifax Minster.
Tyvärr är den exakta platsen för Anne Listers grav också okänd. Medan kyrkan hävdar att hon begravdes i familjens valv, har andra - däribland Gentleman Jack skaparen Sally Wainwright - tror att upptäckten av den krossade gravstenen tyder på att Listers grav ligger någon annanstans i Minster. Oavsett sanningen kommer Annes minne att leva vidare, eftersom hennes berättelse fortsätter att inspirera.

"På påskdagen 1834 bytte Anne Lister och Ann Walker ringar i Holy Trinity Church i York."

Källdokument: AHB5538.kvinnor_gentlemanjack.indd
Ursprungliga sidnummer: 132 - 133
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Alla bilder: © Shutterstock

vänster En staty av Anne Lister från 2021 av Diane Lawrenson vid Piece Hall, Halifax

"I en värld som hoppades kunna smida små flickor till kvinnliga vuxna, skulle Anne Lister bryta formen"

Jack

Gentleman

Livet för

Todag är namnet Anne Lister, affärskvinna från Yorkshire och banbrytande lesbisk kvinna, känt för publik över hela världen. Tack vare Gentleman Jack, BBC/HBO:s enormt framgångsrika biografiska drama, har Listers liv och hennes vägran att kompromissa med sina ideal och passioner blivit en inspirationskälla. Anne Lister är dock inte sprungen ur fiktionens värld, utan ur det georgianska Englands högst verkliga värld. Hennes historia är lika anmärkningsvärd idag som den någonsin var, och ett bevis på hennes intelligens och beslutsamhet i en värld som inte var van vid kvinnor som gick sin egen väg.
Anne Lister föddes i Halifax i West Riding of Yorkshire den 3 april 1791 och tillbringade sina tidiga år på familjegodset Skelfler House i Market Weighton. Som barn besökte hon regelbundet sin moster och morbrors gods Shibden Hall, som den jordägande familjen Lister hade ägt sedan 1600-talet. Som flicka under den georgianska eran uppfostrades Anne Lister inte till att göra affärer utan till att bli hustru. När hon var sju år gammal skickades hon till skolan i Ripon, och det var under de år hon gick i skolan som hennes karaktär och personlighet började blomma ut.
In en värld som hoppades kunna smida små flickor till kvinnliga vuxna skulle Anne Lister bryta mönstret. Hon var en mycket intelligent och viljestark elev som var hungrig på att lära sig mer om världen omkring sig. Som vuxen hängav sig Lister åt sin passion för resor och gjorde utlandsresor som inte ansågs passa en kvinna, och hennes nyfikenhet på omvärlden väcktes av en utbildning som aldrig var avsedd att ingjuta reslust hos förnäma unga damer. Lister lämnade skolan för att undervisas hemma av kyrkoherden i Market Weighton 1801, men vid 14 års ålder var hon på internatskola i York.
Tmanor House School är den plats där Lister först blev förälskad. Medan hon studerade inledde hon ett förhållande med Eliza Raine, som delade sovrum med henne på internatet. Raine var utomäktenskaplig dotter till en avliden kirurg vid Ostindiska kompaniet, och hon skulle ärva en förmögenhet när hon blev myndig. Hon drömde om att skapa ett liv med Lister efter skoltiden, medan Lister drömde om resorna som Raines pengar skulle köpa, men det blev inget av deras förhållande. Lister började flirta med andra flickor på skolan och efter bara två år blev hon ombedd att sluta. Den hjärtekrossade Raine lämnades kvar för att vårda sina förhoppningar om att en dag återförenas med sin första kärlek, men Lister var inte på humör att låta sig bindas. Hon ville vara fri att se världen och ta sig andra älskare, vare sig Raine gillade det eller inte. Tragiskt nog fick Eliza Raine aldrig heller utforska sitt liv fullt ut; hon slutade sina dagar på ett mentalsjukhus.
Lister skickades inte till någon annan skola, utan fortsatte istället sin utbildning hemma. Hon började bygga upp ett bibliotek där hon kunde hänge sig åt sin passion för klassisk litteratur och skrev ofta till sin moster i Shibden. När hon var 15 år påbörjade Lister den första volymen av sina berömda dagböcker, som så småningom kom att omfatta tusentals sidor som gav en oöverträffad inblick i hennes banbrytande liv. Väl medveten om att samhället inte skulle förstå hennes önskningar utvecklade hon en hemlig kod som hon använde när hon ville skriva om sina mest intima drömmar och önskningar; det var en kod som det skulle ta forskare år att knäcka. På sidorna i sina dagböcker kunde Lister berätta om sitt mest privata liv, i en värld som kriminaliserade homosexualitet och knappt erkände lesbiska kvinnors existens överhuvudtaget. Men även om hon dolde denna mest grundläggande del av sin personlighet, dolde hon inte mycket annat. Lister förkastade med glädje de vedertagna kännetecknen på georgiansk kvinnlighet och började klä sig i manliga kläder och ägna sig åt vad som ansågs vara manliga sysslor.
Wär hon var i tjugoårsåldern blev Lister förälskad i Marianne Belcombe, dotter till en förmögen läkare i trakten, och kvinnorna hade en hemlig kärleksaffär inför ögonen på sina intet ont anande familjer. När de bytte ringar bortförklarades gesten av deras vänner och familjer som en gåva mellan bästa vänner. Belcombe hade dock inte för avsikt att skapa sig ett liv med Lister och 1815 gifte hon sig. Även om Lister följde med paret på smekmånad krossade förlusten av Belcombe hennes hjärta. Hon försökte sysselsätta sig genom att inleda en affär med Belcombes syster istället, men attraktionen mellan de två gamla flammorna var för stark för att ignoreras. Lister och Belcombe inledde en affär som varade i flera år, men det kunde aldrig bli mer. Belcombe var desperat efter att bli accepterad som en föredömlig societetsfru och till slut avslutade hon förhållandet, generad över sin älskares maskulina utseende och vägran att kompromissa med sin livsstil.
Lister älskade att resa och gjorde sin första utlandsresa 1819, då hon besökte Frankrike. Hon gjorde ytterligare flera resor till Europa för att utforska och vandra, och undvek de damresor som förväntades av henne. Lister ärvde Shibden Hall 1826 när hennes farbror dog, men hon delade kontrollen över dess inkomster med sin faster och sin yngre bror. Lister var självständig och viljestark och tyckte att resandet var det perfekta motgiftet mot det kvävande liv hon levde på Shibden Hall tillsammans med sin moster. Hon reste inte på det sätt som unga damer förväntades göra, med lyxiga resor och spabesök, utan hon vandrade, besteg berg och begav sig till platser där kvinnliga resenärer sällan syntes till. Det var dyrt, men det gav henne en frihet som hon kände att hon inte hade hemma.
Bå 1836 var Listers faster och bror döda och hon kunde äntligen ta full kontroll över Shibden-gårdens inkomster. När hon väl satt i förarsätet kunde Lister bevisa att hon verkligen var en affärskvinna att räkna med. Med en portfölj som innehöll aktier i järnvägar, kanaler, gruvor och stenbrott samt ett antal fastigheter var Anne Lister nu en självständig och förmögen kvinna. Hennes ekonomiska trygghet gjorde det möjligt för henne att leva som hon ville till en viss gräns och finansierade hennes resor genom Europa. Hon använde också sina inkomster från affärsverksamheten till att renovera Shibden Hall, som återställdes till sin forna glans och blev hennes älskade hem.
Yet Lister lutade sig inte bara tillbaka och lät andra driva hennes företag medan hon själv spenderade vinsten. Istället tog hon ett praktiskt grepp om sin portfölj av affärsintressen och hon visade sig vara en fruktad motståndare för alla som vågade utmana henne. Lister var en naturlig entreprenör som instinktivt förstod den framväxande industrivärlden som fanns där för att tas. Hon förstod också vikten av den stabila inkomst som hennes egendomar gav när det gällde att bygga upp en bas för investeringar som annars kunde ha visat sig vara alltför riskabla, och så småningom kunde hon till och med - med ett kapitaltillskott från sin älskare Ann Walker - sänka sina egna gropar. För en kvinna var sådant helt okänt.
Ann Walker, vars pengar skulle visa sig vara så viktiga för att hjälpa Anne Lister att expandera sin verksamhet, var den blyga dottern till en granngård, som Anne Lister hade känt i flera år. Den blyga Walker hade dock inte gjort något större intryck på sin mer rättframma granne förrän de möttes igen som kvinnor. Den här gången fann Anne Lister sin granne oemotståndlig, och hennes attraktion blev ännu mer akut av den förmögenhet som Walker stod i begrepp att ärva. Ann Walker var inte Anne Listers första kärlek, och Lister hade haft en rad hemliga affärer både hemma och utomlands. Hon hade till och med hoppats på att få gifta sig med Vere Hobart, syster till den femte earlen av Buckinghamshire, men efter en omtumlande resa till Frankrike gifte sig Vere istället med en man. Den här gången hade Lister dock träffat en kvinna som var alltför villig att återgälda hennes känslor.
Jätt innan hon inledde sitt förhållande med Lister hade Ann Walkers fästman dött och hon var i behov av tillgivenhet och tröst. Anne Lister gav henne det, och de två kvinnorna blev snabbt förälskade. Men när Lister bjöd in sin älskare att bo på Shibden tillsammans med henne, avböjde Walker. Hon var alltför medveten om hur deras relation skulle uppfattas och frågade om hon kunde få lite tid att överväga inbjudan. Lister reste till Europa och under sin frånvaro fick Ann Walker uppmärksamhet av en manlig friare.
Ten manliga friarens uppmärksamhet övertygade Walker om att hon redan hade vad hon ville ha; hon avvisade hans närmanden och när Anne Lister återvände från sina resor etablerade de två kvinnorna sitt hushåll på Shibden Hall. De var redo att binda sig, oavsett om det erkändes eller inte, och de ingick vad som sedan dess har blivit erkänt som det första lesbiska äktenskapet i Storbritannien. I dag hedras deras äktenskap med en minnesplatta vid kyrkan.
Onder påskdagen 1834 tog Anne Lister och Ann Walker nattvarden tillsammans i Holy Trinity Church i Goodramgate, York, och bytte ringar. Anne Lister var alltid föremål för skvaller och elaka kommentarer och hade för länge sedan lärt sig att ignorera de glåpord som hon drog till sig, men nyheten om den gemensamma nattvarden förde med sig en ny våg av grymhet. Anonyma brev som hånade äktenskapet anlände till Shibden Hall och någon betalade till och med för att sätta in en annons i The Leeds Mercury som offentligt förnekade äktenskapet mellan kapten Tom Lister och Ann Walker. De två kvinnorna visade prov på sin enastående styrka genom att möta sina kritiker direkt. I stället för att gömma sig och försöka låtsas att de bara var vänner åkte de iväg på sin smekmånad, som de tillbringade i Frankrike och Schweiz.
För resten av Listers liv levde hon och hennes älskade hustru lyckliga tillsammans på Shibden Hall. Ann Walkers förmögenhet och Anne Listers inkomster och affärsintressen gjorde dem till ett formidabelt par, som kunde leva självständigt, skyddade från familjens inblandning. Shibden, som tidigare varit oälskat och förfallet, blev nu centrum för deras hemliv och den pittoreska sjön och vattenfallet återställdes till sin forna glans, medan Lister designade och projektledde ett antal renoveringar. Hon hade sedan länge byggt upp och vårdat ett rikt utrustat bibliotek och nu kunde hon ge det det hem det förtjänade, i ett nybyggt gotiskt torn som lades till Shibden Hall 1838.
Anne Lister och Ann Walker gjorde sin sista resa tillsammans 1839, då de företog en ambitiös rundresa genom Frankrike, Danmark och Sverige, innan de nådde Ryssland mitt under en brutal vinter. Ann Walker ville hellre vända tillbaka än att fortsätta sin resa genom ett i stort sett okänt område, men hennes fru övertygade henne om att de borde fortsätta sin resa. När de reste vidare genom regioner där de ibland fick sällskap av en militär eskort drabbades Anne Lister av ett insektsbett som blev septiskt. Hon avled i feber den 22 september 1840 i Kutaisi i Georgien.
Btagen av sorg återvände Ann Walker till England och de ekande rummen i Shibden Hall, som Lister hade testamenterat till henne. När Anne Listers kropp lades till vila i Halifax Minster låste hennes hustru dörrarna till Shibden och sjönk ner i depression. När den oroliga familjen Walker till slut fick dörrarna uppbrutna fann de huset i kaos och en förtvivlad Ann med en laddad pistol vid sin sida. Ann Walker gjorde Eliza Raine sällskap på mentalsjukhuset. Ironiskt nog var de båda under vård av Marianne Belcombes far.
Tåterupptäckten och avkodningen av Anne Listers dagböcker, liksom den berömda Gentleman Jackhar gjort det möjligt för den moderna publiken att upptäcka den sanna historien om en kvinna som verkligen banade sin egen väg. Anne Lister var hängiven, målmedveten och beslutsam, en enastående kvinna med extraordinär intelligens och vilja. Hon har blivit en ikon, ihågkommen som den banbrytande person hon verkligen var.

© xxxxxxxxxxxxx

Bildkälla: wiki/xxxxxxxxxxxx

Anne Lister var en sann banbrytare, och idag fortsätter hennes historia att inspirera

Källdokument: AHB5538.kvinnor_första novellistan.indd
Ursprungliga sidnummer: 130 - 131
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Alla bilder:
© Alamy, © Getty Images

OvanEtt lackfodral byggt för att rymma de 54 volymerna av Berättelsen om Genji

Ovan till högerBerättelsen om Genji skildrar livet för den japanska aristokratin under den tidiga Heian-epoken

OvanMurasaki kände sig ensam vid det kejserliga hovet och drog sig så småningom tillbaka för att ägna sitt liv åt litteratur och religion

ToppUnder den tidiga Heian-eran skyddades japanska adelsdamer ofta från männens blickar genom skärmar

"Det var mer än bara en berättelse: det var ett utforskande av vad det innebär att vara människa"

Hennes dikter gav framtida forskare en inblick i hennes värld, trots att vi fortfarande inte känner till hennes riktiga namn. Under hela sitt tidiga liv hade hon mycket lite kontakt med män förutom sin far. Det var typiskt för adelsdamer med hennes status att gifta sig när de nådde puberteten, men Murasaki stannade kvar i sin fars hushåll till mitten av tjugoårsåldern, eller kanske till och med i början av trettioårsåldern. År 996 utnämndes hennes far till guvernör i Echizenprovinsen för en fyraårsperiod och Murasaki bestämde sig för att följa med honom. Men hon återvände efter bara två år för att gifta sig med sin fars vän Fujiwara no Nobutaka, en 20 år äldre syssling. När de gifte sig hade Nobutaka ett okänt antal andra fruar, liksom olika barn till några av dessa fruar. Murasaki lade till en dotter, Kenshi, till familjen när hon föddes 999. Murasaki blev dock lämnad ensam igen bara två år senare när Nobutaka dog under en koleraepidemi.
Många hade nog förväntat sig att Murasaki skulle söka sig en ny partner efter makens död, men hon trotsade än en gång förväntningarna. Istället började hon arbeta på Berättelsen om Genjien berättelse som skulle komma att betraktas som den japanska litteraturens största verk och som världens första roman. Berättelsen om Genji följer en kejserlig prins liv i form av en svepande och intrikat romantisk saga. Den var helt olik allt som någon någonsin hade skrivit tidigare.
Aförutom att berätta en kronologisk historia om händelserna kring hennes fiktiva huvudperson i den aristokratiska kulturen i det tidiga Heian Japan, dyker den också under ytan och ger en djup psykologisk inblick i karaktärernas liv, något som man tror aldrig har gjorts tidigare. I dag skulle de flesta romaner inte vara kompletta utan en inblick i karaktärernas inre, men på 1000-talet var det inget annat än genialt. Det är mer än bara en berättelse: det är ett utforskande av vad det innebär att vara människa.
Aven om Murasakis romantiska huvudperson Genji, en stilig och känslig hovman, är en man, berättas en stor del av historien genom hans kvinnliga älskares ögon. Kvinnorna i romanen är mångfacetterade och undergräver de typiska roller som män och kvinnor spelar i Heians hovkultur. Den speglar hur kvinnor missgynnades och förtrycktes av sin omgivning och utforskar hur kvinnor kunde utnyttja systemet för att få kontroll. Vid den tid då boken skrevs var aristokratiska japanska kvinnor ständigt skyddade från allmänheten genom gardiner eller skärmar och gömda från män som inte var deras fäder eller makar. Kvinnorna i Berättelsen om Genji tar bort dessa skärmar, om än bara metaforiskt, genom att kommunicera med män via skriven poesi som skickas vidare med hjälp av budbärare. Männen blir nyfikna och börjar smyga in bakom skärmarna, och sakta men säkert inleder de sexuella relationer med de mystiska kvinnorna på andra sidan. Därefter utforskar romanen hur kvinnornas relationer med rätt man förändrar deras liv. Genom Berättelsen om Genjigav Murasaki en ny inblick i livet för kvinnor i hennes ställning på ett sätt som var både okonventionellt och banbrytande.
Allertid som den granskar kvinnor, Berättelsen om Genji beundras också för sin skildring av den historiska japanska kulturen, särskilt den kultur som delades av landets adel. Murasaki beskriver i detalj allt från den tidiga Heian-tidens kläder, stilar och underhållning till dess moralkodex och naturens skönheter. Även om berättelsen följer intrikata historier, karaktärer och relationer från Murasakis underbara fantasi, kom hennes bild av det höga samhället direkt från hennes erfarenheter med adeln. År 1005 fick Murasaki en ännu närmare inblick i överklassen när hennes stamtavla som författare ledde till att hon blev inbjuden att arbeta vid det kejserliga hovet. Hon tjänstgjorde som hovdam och ibland som handledare åt den tonåriga kejsarinnan Shōshi. Det är oklart exakt varför Murasaki valdes till just den här rollen, men vissa tror att den unga kejsarinnan gillade att omge sig med kvinnor med litterär talang - hennes två andra hovdamer var de vördade poeterna Akazome Emon och Izumi Shikibu. Murasaki gick alltid mot strömmen och tog varje tillfälle i akt att i hemlighet lära kejsarinnan Shōshi kinesiska.
Nedan hon levde i sin egen roman fortsatte hon att skriva under sin tjänstgöring och lade ofta till scener från sitt liv vid hovet i sina andra verk. Men till skillnad från den romantiska, svepande berättelsen om Genji, var verk som Lady Murasakis dagboken samling vinjetter skrivna av Murasaki runt 1008 och 1010, är starkt realistiska. Hon skrev om mer vardagliga händelser och ämnen, som smutsiga relationer, pinsamma hovmedlemmar och män som gjorde henne obekväm.
Däre Murasaki arbetade vid det kejserliga hovet var hon förvånansvärt impopulär, vilket troligen berodde på hennes "taggiga" personlighet, och hon blev ofta föremål för skvaller och alienation. I Lady Murasakis dagbokuttrycker hon sin upprördhet över sitt rykte: "'Det här hade vi aldrig väntat oss!' säger de alla. 'Ingen tyckte om henne. De sa alla att hon var så pretentiös, besvärlig, svår att närma sig, taggig, alltför förtjust i sina berättelser, högfärdig, benägen att versifiera, föraktfull, grälsjuk och hånfull. Men när man träffar henne är hon märkligt ödmjuk, en helt annan person helt och hållet! Så pinsamt! Ser de verkligen på mig som en tråkig sak, undrar jag? Jag är vad jag är."
Båväl makens död som hennes dåliga rykte innebar att Murasaki inte var främmande för ensamhet. Vid det kejserliga hovet blev hon tillbakadragen och drog sig så småningom tillbaka för att ägna resten av sitt liv åt litteratur och buddhism. Hennes dödsår är okänt men vissa tror att det var 1014, vilket innebär att hon bara var 41 år gammal när hon dog. Trots bristen på meningsfulla kopplingar i hennes eget liv bidrog hennes verk till att ge den tidens läsare en kraftfull och insiktsfull inblick i de relationer som gör oss till människor. Hennes geniala sätt att berätta historier öppnade utan tvekan helt nya världar för de författare som kom efter henne, vilket gör henne till en av de kanske mest inflytelserika bidragsgivarna till litteraturen som någonsin levt. Och det är verkligen förvånande att världens första roman inte bara var en romans (och dessutom ett litterärt mästerverk av en romans), utan att den dessutom skrevs av en namnlös kvinna med en extraordinär röst.

Murasaki Shikibu

Källdokument: AHB5538.kvinnor_första novellistan.indd
Ursprungliga sidnummer: 128 - 129
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

"Ser de verkligen på mig som en tråkig sak, undrar jag?
Jag är vad jag är"

Upptäck den mystiska japanska adelsdamen som skrev ett litterärt mästerverk

Den första romanförfattaren

Siedan de tidigaste civilisationernas dagar har historieberättande varit en central del av kommunikationen. Från berättelser som avbildas i grottmålningar och hieroglyfer och förs vidare genom den muntliga traditionen till berättelser i TV, film och till och med virala videor och Twitter-trådar - berättande är ett sätt att förstå världen och knyta an till människor i vår omgivning och till dem som lever helt andra liv än vi själva. Romaner är en av de mest lättillgängliga och populära metoderna för historieberättande, men de kom inte till förrän på 1000-talet, då det som ofta anses vara världens äldsta roman kom från en osannolik källa. Och precis som många av världens största, till stor del anonyma innovationer, kom den från en kvinna: Den japanska författaren Murasaki Shikibu.
Yu skulle bli förlåten om du inte känner till Lady Murasakis namn - till och med "Lady Murasaki" är en pseudonym - eftersom hon levde under en tid då kvinnonamn sällan registrerades. Vissa skulle kanske säga att hon hade historieberättande i blodet. Hon föddes 973 i den stad som idag kallas Kyoto och var dotter till en lärd och barnbarn till en berömd poet. Genom sin uppväxt blev hon mycket bekant med både japansk och kinesisk litteratur och poesi. Under hennes livstid började Japan bli mer isolerat i och med det hotande slutet på missionerna till Kina, och landet började forma en starkare nationell kulturell identitet som ett resultat av detta. Japanska män fortsatte att skriva formellt på kinesiska, men det var mycket ovanligt att en kvinna gjorde det. Murasaki lyckades dock bli flytande i språket, och hennes exponering för konst från båda länderna gjorde henne till något av ett litterärt underbarn. Till och med hennes egen akademiska far blev chockad över att få veta hur begåvad hon var. Hon nedtecknade hans reaktion i sin dagbok: "'Vilken tur', sa han, 'vad synd att hon inte föddes som man'."
Murasakis kreativa tendenser utvecklades i tidig ålder: hon ägnade sig åt poesi i sin ungdom och använde konstformen för att nedteckna en del av sitt liv och sina erfarenheter.

Skrivet av Poppy-Jay St Palmer

Källdokument: AHB5538.kvinnor_wollstonecraft.indd
Ursprungliga sidnummer: 126 - 127
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

nedan-vänster Illustration från Mary Wollstonecraft's Originalberättelser från verkliga livet

nedan-höger Maggi Hambling's kontroversiella staty av Wollstonecraft

Ovan En försvarstalan för kvinnans rättigheter titelsida från den första amerikanska utgåvan

"En komplex, orolig och ofta motsägelsefull kvinna"

En kvinnas öde

Moderskap, tragedi och umbäranden var brutalt sammanlänkade under Wollstonecrafts hela liv

Wollstonecrafts bästa väninna, Fanny, som hon kallade den person som öppnade hennes sinne, förkroppsligade potentialen i en ren, nästan helig kvinnlig utopi som hade kunnat formas. De planerade att leva tillsammans men kunde inte förverkliga denna dröm på grund av de ekonomiska begränsningarna i deras liv. Fanny, vars hälsa alltid var dålig, flyttade till Lissabon med sin nye make och dog där i barnsäng 1785, vårdad av Wollstonecraft. Förlusten var förkrossande och inspirerade Wollstonecraft till hennes första roman Mary: En fiktion (1788). Senare döpte Wollstonecraft sin första dotter till Frances, eller Fanny, efter sin kära vän. Dessförinnan, år 1784, led Wollstonecrafts syster Eliza svårt av förlossningsdepression. Wollstonecraft bönföll henne och övertalade och hjälpte till slut Eliza att lämna sin man och sitt barn, vilket var ett radikalt beslut på den tiden. Systerns liv blev dock förstört: hon uteslöts från samhället och hamnade i fattigdom. Drygt tio år senare avled Wollstonecraft själv efter att ha drabbats av blodförgiftning i samband med födseln av sitt andra barn, Mary (som senare blev den vördade författaren till Frankensteinmary Shelley). Tillsammans med de övergrepp som hon, hennes mor och systrar utsattes för av sin far, kände Wollstonecraft alltför väl till de påfrestningar som kvinnor utsattes för, både på naturlig och onaturlig väg.

Mary Wollstonecraft

"Den andra andan är naturligtvis att hon hoppas att fransmännen i ett tidigt skede ska reformera utbildningen inte bara för pojkar utan också för flickor - vilket de inte gör", förklarar Tomaselli. "Inte nog med att de inte gör det, revolutionen är, skulle man kunna säga, bakåtsträvande för kvinnors frihet. De förlorar mycket mer än de vinner, eller så vinner de ingenting alls. Så det är viktigt att se att hon inte bara kom på den här uppfattningen, och det förminskar henne som sagt inte. Hon är involverad i det intellektuella livet, hon reagerar på det, hon absorberar det, hon omvandlar det, hon är en deltagare, och alla deltagare i ett samtal formas av vad samtalspartnerna säger, precis som det jag säger nu formas av det du säger och i viss mån tvärtom, förstår du?"
Iet är i detta livliga sammanhang av skrivande, föreställande och tänkande, under den osäkerhet som den franska revolutionen förde med sig, när det verkade som om världen skulle kunna vändas upp och ner, som Wollstonecraft skriver sitt mest kända verk, en plädering för kvinnors rättigheter. Hon kräver bättre utbildning för flickor och att män och kvinnor ska vara jämställda på många områden. Men vad hon inte gör, och som kanske skulle vara alltför radikalt för hennes tid, är att hävda att män och kvinnor faktiskt var jämlika. Verket var avgörande för den senare rörelsen för kvinnlig rösträtt, särskilt i USA på 1800-talet. Det är i huvudsak en lång essä som slår fast kvinnans naturliga rättigheter, instiftade av Gud. Diskussioner om kvinnlig känslighet, klass och republikanism är alla centrala i hennes argument.
Wollstonecraft skrev inte isolerat. Hon var en del av ett aktivt nätverk och en gemenskap av tänkare, författare och aktivister. "Det finns fler [kvinnor] i hennes kretsar", säger Tomaselli. "Det finns högutbildade kvinnor; det finns ett antal kvinnor, och så har det varit åtminstone sedan 1600-talet i England, som har tillgång till bibliotek, som vill lära sig, de vill vara kunniga, de vill förstå världen. Så de är mycket, mycket intresserade, kanske mer än sina bröder." Trots att Wollstonecraft inte själv var dissident flyttade hon till Newington Green, där en grupp dissidenter bodde, och träffade Richard Price, som var en av de ledande intellektuella. Hon träffade också sin förläggare, Joseph Johnson, som fortsatte att skicka arbeten till henne. Hon startade också en skola i Newington Green som hon hoppades skulle hjälpa hennes systrar att försörja sig, men den lades tyvärr ner efter bara en kort tid.
Tomaselli tycker att det är viktigt att komma ihåg att Wollstonecraft inte var ensam eller helt unik: "För varje dag som går ägnas mer forskning åt många av [Wollstonecrafts] samtida, kvinnor före och efter henne. Det fanns en tid då det verkade som om hon var den enda, delvis därför att till exempel Catherine Macaulay, som var mycket mer berömd på sin tid ... är bortglömd. Medan Wollstonecrafts rykte av olika anledningar sjunker under 1800-talet, men hon glöms aldrig helt bort, och särskilt inte i Amerika. Och sedan tar hennes rykte fart igen på 1900-talet." Som med alla historiska personer har historien om Wollstonecraft, och hur man talar om henne, förändrats över tid, i takt med historieskrivningens och feminismens trender. På 1970-talet sattes Wollstonecraft i princip på en piedestal som feminismens moder, trots att hon hade varit relativt okänd tidigare.
Tomaselli säger att i och med feminismens framväxt under 1900-talet har det skrivits många biografier om Wollstonecraft, särskilt om hennes känsloliv, kärleksliv och de skandaler som förknippas med henne i samband med utomäktenskapliga barn och de två självmordsförsök som hon överlevde. Tomaselli menar att det är sorgligt att hennes liv efter hennes död har förminskats eller förringats genom dessa utforskningar av hennes liv. Istället har hon försökt att "motstå att titta på sitt liv och försökt att tänka på sina idéer", även om hon medger att det är "mycket svårt att hålla isär livet helt och hållet ... eftersom det var så turbulent".
Trots all turbulens kunde hon, tack vare sina relationer och sitt äktenskap, hålla sig kvar i en stabil och bekväm position. Därför är det viktigt att komma ihåg att hon visserligen hade radikala idéer för sin tid, men att hennes ekonomiska ställning i livet gjorde att hon kunde bli en framstående tänkare på ett sätt som många kvinnor aldrig skulle ha ansett vara möjligt. Det är också viktigt att komma ihåg hur hennes ställning i livet påverkade hur berömd och omtalad hon kunde bli samt att uppskatta de skrifter som överlevde henne.
Feminism var inte ett begrepp eller ord som användes på 1700-talet och många senare feminister skulle säga att Wollstonecrafts politik inte var tillräckligt radikal eller krävande för att verkligen förespråka kvinnors rättigheter i dagens mening. Vi frågade dock Tomaselli om vi kan kalla Wollstonecraft för feminist, protofeminist eller om det inte är bäst att undvika etiketter och kategoriseringar helt och hållet: "Man kan kalla henne feminist om man vill, om man med feminism menar någon som funderar över kvinnors villkor och funderar över deras frihet, eller brist på frihet, och funderar över deras ojämlikhet och frågan om att förbättra deras villkor och få ett slut på ojämlikheten. Svårigheten jag har är att när man väl har satt en sådan etikett på någon ... hon är feminist och hon har skrivit Ett försvar för kvinnans rättigheteroch skymmer allt annat. Och det andra som hände var att feministerna sa: 'Ja, men hon kritiserar inte äktenskapet och verkar utgå från att kvinnor ska skaffa barn'." Ur detta kom ett slags motreaktion. Det är verkligen viktigt att betrakta Wollstonecraft mot bakgrund av hennes eget liv och samtid, i den meningen.
"Man behöver inte hålla med henne, men poängen är att engagera sig i någon som är intellektuellt levande och som inte håller fast vid sina idéer eller blir fixerad", avslutar Tomaselli. Wollstonecraft har verkligen engagerats, debatterats och ihågkommits på alla nivåer inom populärkulturen sedan hennes livstid. En ganska kontroversiell staty av Wollstonecraft av Maggi Hambling har nyligen uppförts till hennes minne i Newington Green. Statyn föreställer en naken, korthårig kvinna, vilket antyder Wollstonecrafts utopiska och radikala visioner för kvinnors framtida frigörelse och frigörelse från begränsningarna i en paternalistisk och patriarkalisk värld. Men andra har hävdat att inte ens Wollstonecraft var tillräckligt radikal för en staty som denna, eftersom hon var alldeles för krass, förenklad och djärv för en kvinna på 1700-talet. Wollstonecraft var en komplex, orolig och ofta motsägelsefull kvinna, som både var begränsad av samhället och ofta på resande fot, och hennes föränderliga arv har tagits tillvara och lyfts fram av dagens samhälle som en symbol för kvinnors rättigheter i den moderna världen.

Källdokument: AHB5538.kvinnor_wollstonecraft.indd
Ursprungliga sidnummer: 124 - 125
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Ovan Wollstonecraft började skriva recensioner för att få en inkomst

Ovan Franska kvinnor marscherar mot Versailles den 5 oktober 1789

"Hon tar vara på varje tillfälle att utbilda sig."

Otur i kärlek

De ofullbordade och oavslutade relationer som påverkade Mary Wollstonecrafts liv

Wollstonecraft åkte till Frankrike 1792 "delvis för att kunna skriva om vad som händer", säger Tomaselli. "Det beror delvis på att hon är nyfiken - hon är politiskt nyfiken. Hon är inte den enda kvinnan som rapporterar att hon bor i Paris och rapporterar tillbaka till England. Ändå är det en stor del av hennes karaktär... bara packa ihop och åka. Och där träffar hon fadern till sitt första barn, Gilbert Imlay." Han är en amerikansk affärsman och tillsammans får de ett utomäktenskapligt barn. Detta omformar hennes liv nästan helt. Hon passerar som hans fru och bor med honom, vilket ökar hennes säkerhet som kvinna i det revolutionära Frankrike, liksom deras barns, som har en 'legitim' far. "Medan hon fortfarande har hopp om att fortsätta ha en relation med honom förlorar han en last som han har investerat i - i en last med ädelmetaller - som försvinner", förklarar Tomaselli. "Hon och deras barn Fanny åker till Skandinavien för att leta efter den försvunna lasten. Och det är därifrån hon skriver (till en början egentligen bara adresserat till honom) sina [berömda rese]brev, där hon rapporterar, men delvis också försöker förföra honom tillbaka." Tragiskt nog för Wollstonecraft gav sig Imlay dock iväg på affärsresa flera gånger, och även om Wollstonecraft väntade på honom eller följde efter honom, gav han sig till slut av för att aldrig återvända, och det upptäcktes att han levde med en skådespelerska. Wollstonecrafts hjärtesorg och övergivenhet tog hårt på henne både känslomässigt och fysiskt.
Wollstonecraft träffade sedan journalisten och författaren William Godwin på en middagsbjudning anordnad av Joseph Johnson. "Men han tycker inte om henne", säger Tomaselli. "Och kanske tyckte hon inte om honom heller. Men [några år senare] när förhållandet med Imlay, till hennes stora sorg, är helt avslutat, börjar hon och Godwin bli passionerat förälskade." Wollstonecraft blev gravid igen, och för att legitimera barnet gifter de sig, "vilket är en chock för hans vänner eftersom han var en kritiker av äktenskapet som institution ... Och det börjar då öppna frågor om huruvida [Wollstonecraft] var gift tidigare." Tomaselli förklarar vad Godwin gjorde härnäst: "[Han] skriver en memoarbok [där han] avslöjar detaljer om hennes liv, inklusive det faktum att hon inte var gift och därför fick ett barn, hennes första utomäktenskapliga barn med Imlay." Även om han påstod sig ha avslöjat sanningen om hennes liv av kärlek och respekt, fick det en djupt negativ effekt. Wollstonecrafts namn utsattes för skandal och vanära och hennes rykte fläckades för över ett sekel framåt.

Tack och lov har vi Dr Sylvana Tomaselli, fellow vid St John's College i Cambridge, som kan hjälpa oss att besvara dessa frågor. Hennes specialitet och expertis ligger inom 1700-talets historia av politisk teori och tänkande, och kvinnlighet i Storbritannien och Frankrike. Hon har skrivit en bok om Mary Wollstonecrafts liv och tankar med titeln Wollstonecraft: Filosofi, passion och politik. Tomaselli säger: "Om man jämför henne med andra medelklasskvinnor eller fattiga medelklasskvinnor är hon bättre utbildad, men det beror på att hon tar vara på varenda möjlighet att utbilda sig. Hon har vissa möjligheter eftersom hon i sin ungdom träffar ett antal människor som hjälper henne att vidga sina vyer, lånar ut böcker och engagerar sig i henne.
"Det viktiga där är inte bara att tänka på hur ung eller gammal Wollstonecraft var när hon dog, utan att tänka på... länkarna i hennes intellektuella liv, för för någon som inte har en formell utbildning börjar man sitt intellektuella liv i ett senare skede och under helt andra förhållanden. Så man kan tänka sig att hon egentligen började sitt intellektuella liv i mitten av 20-årsåldern... Om man ska jämföra henne med till exempel Edmund Burke, som lever ett längre liv och börjar publicera och tänka och redigera en tidskrift mycket tidigare - det är det övergripande sammanhanget."
Fågra kvinnor utan aristokratisk bakgrund hade kunnat göra ett sådant avtryck i det politiska tänkandet som Wollstonecraft. Hennes liv var i stort sett bekvämt, men hon var en av de första kvinnorna som gjorde det hon gjorde utan att komma från överklassen. Det var ekonomiska behov som fick Wollstonecraft att börja skriva recensioner. "Hon är en författare som ägnar sig åt ett antal områden, inte alltid av fri vilja, utan till stor del, men inte enbart, av ekonomisk nödvändighet", förklarar Tomaselli. "Och det beror på att hennes familj, som var välbärgad - inte enormt rik med den tidens mått mätt, men ändå välbärgad - slösade bort sin rikedom på grund av hennes far. Så hon går från en icke-judisk ungdom till en position där hon måste försörja sig själv, och det gör även hennes systrar i slutet av tonåren och i 20-årsåldern. Hon tar på sig ett antal uppdrag, bland annat som medföljande guvernant hos en familj på Irland. Men när det gäller skrivandet är hon ute efter att tjäna pengar.
"Hennes första publikation är ett pedagogiskt verk, Tankar om döttrars uppfostran år 1786 ... Hon översätter också tre större verk, ett från franska, ett annat från tyska och ett tredje från nederländska ... Strax innan hon dör, efter att ha åkt till Frankrike för att bevittna en del av den franska revolutionen, reser hon till Skandinavien varifrån hon skriver och publicerar brev. Så hon är också en reseskildrare." Wollstonecraft är naturligtvis mest ihågkommen för sina politiska kommentarer och sitt skrivande. "[Hon] skriver det första 'försvaret' för människans rättigheter som ett svar till Edmund Burke. Så hon är mångfacetterad", tillägger Tomaselli. Denna mångsidighet föddes ur både passion och nödvändighet och lämnade efter sig ett litterärt arv som är både omfattande och rikt.
Tomaselli menar att det är viktigt att utforska Wollstonecrafts författarskap i hela dess bredd för att på bästa sätt förstå kvinnan själv och den tid hon levde i. "Jag tror att hur viktigt man än anser att Ett försvar för kvinnans rättigheterfår den inte skymma hennes övriga verk, inte minst Försvaret för mannens rättighetersom hon hade skrivit två år före Kvinnans rättigheter", förklarar hon. "Det förminskar henne inte att erkänna att hon i sitt engagemang med Edmund Burke ... börjar tänka på [kvinnors rättigheter] nu." Det är troligt att hon hade funderat över ämnet tidigare, men Burkes angreppssätt verkar ha sporrat henne.

Källdokument: AHB5538.kvinnor_wollstonecraft.indd
Ursprungliga sidnummer: 122 - 123
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Dr Sylvana Tomaselli
Dr Tomaselli är fellow vid St John's College i Cambridge. Hennes specialitet och expertis är 1700-talets historia av politisk teori och tanke, och kvinnlighet i Storbritannien och Frankrike. Hennes bok Wollstonecraft: Philosophy, Passion and Politics finns nu tillgänglig i pocket från Princeton University Press.

Skrivet av Arisa Loomba

Den första feministen?

Maria
Wollstonecraft

Emotionellt omtumlande formades Mary Wollstonecrafts liv av de människor som kom och gick i det, och av hennes relationer till människorna och världen omkring henne. Wollstonecrafts liv må ha varit tragiskt kort, men hon lämnade ett bestående arv efter sig. Under sina 37 år hann hon resa och skriva om en mängd ämnen i olika genrer och för olika typer av publik, och än idag är hon ihågkommen som en pionjär inom rörelsen för kvinnors rättigheter, som "feminismens moder". Hon är mest ihågkommen för att ha skrivit A Vindication of the Rights of Woman: with Strictures on Political and Moral Subjects (1792).
Wollstonecraft föddes 1759 i London som ett av sju syskon. När hon dog den 10 september 1797 i blodförgiftning, endast 11 dagar efter att hennes andra dotter fötts, var hon bara 37 år gammal. Hon började sitt liv i östra London, i Spitalfields, mitt i vimlet på en av Londons livligaste marknader, mitt i de smutsiga gatorna och den smutsiga luften, där flödet av försäljare, kött och avfall var konstant, men hennes familj var ursprungligen välbärgad.
Ten unga Wollstonecraft växte upp och avvandes hos sin amma, som hon betraktade som en surrogatmamma. Familjen gick från relativ social och ekonomisk bekvämlighet och stabilitet till svårigheter inom loppet av några år. Efter att ha förlorat sina pengar flyttade de runt i landet och bodde på landsbygden i Epping och Yorkshire, men Wollstonecraft kände att hon alltid förblev en Londonbo. Hennes far var ofta berusad och ofta våldsam mot både henne och hennes mor. Detta var en traumatisk upplevelse för Wollstonecraft, som därför fick svåra relationer med många i sin familj. Enligt historikern Janet Todd sägs hon ha "modererat och kvävt" sina systrar och försökt styra deras liv genom att tala om för dem vad de borde göra. Dessa medberoendeförhållanden ledde till stridigheter och förbittring.
Wvar Wollstonecraft en typisk kvinna för sin tid? Fanns det andra kvinnor som gjorde det hon gjorde?

En av 1700-talets mest anmärkningsvärda kvinnor berättar om sitt målmedvetna, fokuserade och självständiga liv

Källdokument: AHB5538.brott_yakuza.indd
Ursprungliga sidnummer: 118 - 119
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Brott och brottslingar

Vänster Yakuzafilmer och TV-serier är fortfarande fenomenalt populära. Här spelar den legendariske skådespelaren och Yakuzas antihjälte Takeshi Kitano huvudrollen i en av sina osentimentala gangsterfilmer, Upprördhet, 2010

Nedan till vänster Utagawa Hiroshiges träsnitt från 1830-talet av prostituerade som försöker locka resenärer in i en bakuto värdshus

Nedan Yakuzas storhetstid var utan tvekan de rika "bubbelåren" i Japans ekonomi - i början av 1990-talet hade bubblan spruckit, ekonomisk stagnation drabbade och regeringen började slå ner hårt på familjerna

Tatuering av hela kroppen

Yakuzas födelse

"Bland Edo-perioden tekiya och bakuto finns det sanna ursprunget till Yakuza"

Tatuering är fortfarande centralt för Yakuzas identitet, men irezumi har en djupare andlig betydelse än vad man ofta inser

Tatuering av hela kroppen (irezumi) är fortfarande vanligt bland Yakuza i Japan. Processen kan ta flera år, och i vissa fall tatueras även könsorganen, och om den utförs på traditionellt sätt används inga elektriska maskiner utan bläcket förs in under huden med hjälp av nålar av vässad bambu eller stål.
Återigen, precis som med yubitsumeär tatueringar ett enkelt sätt för polisen att identifiera Yakuza-medlemskap och det är en anledning till att långärmade skjortor, kostymer och skjortor med halskragar bärs. Tatueringarna visas normalt inte offentligt.
Tatueringarna är en symbol för Yakuzas status som outsider. Under Edo-perioden tatuerades brottslingar för att identifiera sina brott - tjuvar på armarna, mördare på huvudet. Andra tatueringar indikerade var brotten hade begåtts. Meiji-regeringen försökte förbjuda tatuering helt och hållet, vilket skapade ett stigma mot bruket i samhället i stort, men som omfamnades av Yakuza.

Källdokument: AHB5538.brott_yakuza.indd
Ursprungliga sidnummer: 116 - 117
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

ovan-höger Under festivalen visar Yakuza-medlemmar stolt upp sina tatueringar över hela kroppen

Ovan till vänster Yakuzans tekiya rötter finns kvar - här samlas Yakuzamedlemmar vid Sanja Matsuri-festivalen, en tempelmässa som länge kontrollerats av tekiya/Yakuza-gäng

Rätt Edo-perioden bakuto samlas för att spela tärning och spela hasardspel - föregångaren till dagens Yakuzagäng

Nedan Shimizu Jirocho (1820-1893) steg från att ha varit en utfattig bakuto till att kontrollera Edo-periodens Japans mest välmående region

Rituell försoning

"Medan myten om samurajernas ursprung kanske lever kvar i populärkulturen är verkligheten om Yakuzas ursprung mycket mer prosaisk"

Ovan De berömda brutala ritualistiska bestraffningarna skildras ofta i Yakuza-filmer, som 2000 års Broder

Fingeravskärning (yubitsume) och självmord genom uppslukande av inälvor (seppuku) är kärnan i Yakuzas legend

Dramatiska gester är en del av Yakuza-livet. Yubitsume eller att klippa av ett finger, är en form av botgöring eller ursäkt. Vid ett första brott skärs spetsen på vänster lillfinger av och den avskurna delen ges till oyabun. Ytterligare förseelser kan leda till att fler fingrar huggs av. Historiskt sett skulle detta gradvis försvaga gärningsmannens svärdsgrepp, vilket tvingade dem att förlita sig mer på sin kamrat och lära sig av det. I dag är metoden impopulär eftersom den tydligt identifierar Yakuza-medlemmar för polisen, även om protesfingrar ofta används för att undvika upptäckt.
Seppuku är en traditionell samurajmetod som fortfarande förekommer ibland - dock betydligt mer i Yakuza-filmer än i verkligheten. Seppuku betyder bokstavligen "att skära upp magen" och är en rituell form av självmord genom inälvor som inte är exklusiv för yakuzan utan har utförts av vanärade tjänstemän, politiker och till och med skamfilade kändisar. Det utförs traditionellt med ett kort svärd, där magen skärs upp och bladet sedan vänds uppåt för att säkerställa ett dödligt sår.

Byakuzan har dock aldrig sett sig själv som en simpel gatubrottsling. De har, kanske mer än något annat globalt organiserat kriminellt företag, försökt att framställa sig som samhällsorganisationer, försvarare av vanligt folk (även om de alltid står på arbetsgivarnas sida snarare än på fackföreningarnas, vars strejker de gärna bryter), med skyltade kontor och en relativt öppen närvaro. De arbetar hårt, genom sina fanmedier och politiska kontakter på hög nivå, för att framstå som en del av det japanska samhällets struktur, nästan som en parallell maktstruktur till lokala demokratiska företrädare eller polisen.
Foundationsmyten
Tyakuzan har mycket framgångsrikt byggt upp en mytologi kring sitt ursprung. Enligt berättelsen härstammar dagens Yakuza-"familjer" från samurajerna, medlemmar av Japans krigarkast som uppstod kring slutet av 1100-talet och nådde sin höjdpunkt mellan 1600-talet och slutet av 1800-talet (Mid-Edo-perioden i Japan). Samurajerna gick så småningom kraftigt tillbaka i början av Meiji-eran (1868-1912), då Japan gick från feodalism till industriell makt som en modern nationalstat. I takt med att landet slöt sig samman, bildade rikstäckande institutioner och lagar, byggde upp en kejserlig armé och ett effektivt skattesystem, försvann samurajernas roll som krigare för lokala klanhövdingar och krigsherrar. De snabba sociala förändringarna, de nya tekniska framstegen och den begynnande urbaniseringen gjorde samurajerna överflödiga, de förlorade sin status och deras privilegier att bära vapen förbjöds. Enligt legenden ombildades de till nya sammanslutningar, skapade nya band och samlades i självförsörjande "familjer" som kallade sig Yakuza.
Aller som mest (och 1870 var uppskattningsvis fem procent av Japans befolkning medlemmar av samurajfamiljer) var samurajerna de högavlönade tjänarna till daimyode feodala jordägare som kontrollerade stora delar av städerna och landsbygden. De var omedelbart igenkännbara genom sin karakteristiska rustning som var tillverkad av läder och/eller järnfjäll, samt sina dödliga svärd (katana), av vilka de alltid bar två, som kännetecknades av ett böjt, eneggat blad med cirkulärt eller fyrkantigt skydd och långt grepp för att rymma två händer. Senare kom katana användas tillsammans med matchlockgevär, som introducerades på 1500-talet efter att det länge stängda och isolerade öriket börjat handla med besökande europeiska skepp och skaffat sig modern europeisk vapenteknik.
Tför att säkerställa deras lojalitet (och lojaliteter kunde vara ostadiga; lojaliteter bildades och bröts snabbt med dödliga konsekvenser för en snål eller svag utseende daimyo) hade samurajerna tilldelats hög prestige och särskilda privilegier, såsom extra risleveranser i tider av brist, bondetjänare och till och med rätten att avrätta vanliga människor som inte respekterade dem!
Cen nutida Yakuzalegenden hävdar att de ärvde bushido traditionerna från samurajerna; koder för krigiska dygder och moraliska regler som alla förväntades leva efter, liksom konceptet ninkyo dantai (hedervärda organisationer). Den kanske närmaste europeiska motsvarigheten är den medeltida ridderliga koden. Denna föreställning om bushido och strikta koder och regler inom Yakuza har blivit en del av den populärkulturella myten - i otaliga filmer, TV-serier och romaner - i likhet med liknande myter kring den sicilianska maffian och andra organiserade brottsgrupper.
Ten moderna Yakuzan kan hävda att de, precis som sina samurajförfäder, arbetar för de samhällen de verkar i, men det var naturligtvis inte vad samurajerna gjorde under Edo-perioden. I stället tjänade de sina herrar, de daimyomarkägare som inte var särskilt välvilligt inställda till böndernas krav. De daimyo själva svarade till shogunatet (militära befälhavare) och i slutändan till kejsaren. Samurajerna var legosoldater, deras lojaliteter fluktuerade med deras tillfälliga herrars öden och de var i sin tur hatade, fruktade och föraktade bland bybönderna som de så regelbundet trampade över.
After 1870-talet, när Mid-Edo-perioden övergick i Meiji-perioden och idéerna om hur samhället skulle organiseras förändrades radikalt, föll samurajklanerna sönder. Meiji-regeringen var fast besluten att avskaffa dem och integrera samurajklassen i samhället i stort. Det öppna bärandet av katana avskaffades, liksom den urgamla rätten att få avrätta respektlösa vanliga människor. I stort sett accepterade samurajfamiljerna förändringarna. De gick in i det vanliga japanska samhället - utbildade sig, började göra affärer och bildade, enligt myten, Yakuzafamiljer. Och inom sin nya kriminella värld, så säger legenden, behöll de begreppen bushido. I praktiken har denna lojalitet tenderat att vara ett allmänt stöd för status quo, den politiska högern i Japan (arbetsgivare gynnas framför strejkande arbetare, vänsterpolitiska demonstrationer slås sönder) och att visa lojalitet mot kejsaren. Under andra världskriget spelade den militaristiska regeringen på idéer om samurajkulturen för att rekrytera "moderna samurajer" till de väpnade styrkorna och upprepade de moraliska idealen bushido för att främja och upprätthålla militär disciplin och lojalitet.
Ben på 1940-talet, och efter kriget och Japans nederlag, hade samurajklassen blivit en ren myt, på samma sätt som cowboyerna i den gamla vilda västern - delvis vördade, men på väg in i historien. Och även om myten om samurajernas ursprung kanske lever kvar i populärkulturen, är verkligheten om Yakuzas ursprung mycket mer prosaisk.
Peddlers och gamblers
Tyakuzan som den senare tidens samurajer har förvisso gett näring åt den kulturella fantasin i Japan och resten av världen med starkt exotifierade skildringar av grupper av tatueringsklädda, hedersbesatta gangsters klädda i antingen golvlånga yukata eller svarta "skarpa kostymer", gangsters som oftast är inblandade i interna maktspel snarare än att terrorisera lokalsamhällen. I själva verket har Yakuza under 2000-talet utvecklats till en mycket mindre samordnad och långt ifrån enhetlig organisation. Men de idéer som är gemensamma över hela världen - territorium, hierarki, våldsamt beteende, utpressning, sedlighet, att ge sig på de svaga och försvarslösa - gäller alla för Yakuza. De kallar fortfarande sig själva för ninkyo dantai (ridderlig organisation) men polisen kallar dem mer realistiskt för boryokudan (våldsamma gäng). De har onekligen, fram till de senaste hårda tillslagen, varit extremt framgångsrika ekonomiskt, även om de nu är betydligt färre, svårrekryterade och mer än hälften av de identifierade Yakuza i Japan är över 50 år. Sedan 1990-talet har nya, hårda lagar mot organiserad brottslighet, gripanden av högt uppsatta Yakuzamedlemmar och hårda fängelsestraff sammantaget minskat organisationens makt och attraktionskraft på potentiella nya medlemmar.
Aå så sätt kan Yakuzan - som en gång var så mäktig och inflytelserik i det japanska samhället - återigen vara på väg tillbaka till sitt mindre glamorösa, men inte desto mindre mer faktiska, ursprung. Bland Edo-periodens tekiya (gatuförsäljare) och bakuto (hasardspelare) finns Yakuzas verkliga ursprung och uppkomsten av deras fortfarande föredragna organisationsformer.
Tekiyatekiya, som sålde billiga talismaner, religiösa symboler och dekorationer från vagnar och stånd i städer och byar över hela Japan, ansågs under Edo-perioden tillhöra en mycket låg klass och var närmast utstötta. De var föraktade av samhället och organiserade sig för att kontrollera de lukrativa Shinto-tempelmässorna som hölls under buddhistiska högtider, anlitade säkerhetsvakter för att hålla andra försäljare borta och genomförde priskontroller för att upprätthålla vinsterna. Det var i huvudsak en beskyddarverksamhet som gradvis blev mer sofistikerad och, genom avgifter från försäljarna, ganska lönsam. I takt med att de växte i storlek och skattereserver tekiya införde hierarkier i sina organisationer och formaliserade därmed sina maktstrukturer. Oyabun (chefer) var i toppen och kobun (gängmedlemmar) nedanför, de oyabun som far till sin kobun barn. Än idag kallar sig Yakuza-grupperna för familjer - inte av blod, utan av oyabun-kobun lojaliteter och aktning. Vid denna tidpunkt kan förvirringen mellan Yakuza som arvtagare till samurajerna uppstå. Mäktiga oyabuns beviljades samurajliknande privilegier, inklusive att bära svärd.
Iom något så var bakuto var ännu lägre på den sociala skalan än tekiya. Att sälja på gatan var ett lågstatusyrke, men det var lagligt. Det var inte hasardspel. De bakuto gick samman, öppnade spelhallar, skaffade sig eget skydd och mutade myndigheterna för att de skulle titta åt andra hållet. Som en förlängning av spelandet började de naturligtvis med lånehajarverksamhet med ockerräntor och våldsamma påföljder vid utebliven betalning. Själva namnet Yakuza härstammar från ett japanskt kortspel som var populärt i bakuto spelhålor. Karriärer skapades. Shimizu Jirocho, en utfattig bakuto på 1800-talet, steg till att bli en legendarisk oyabun som kontrollerade hela Japans östkust, inklusive det som idag är det moderna Tokyo.
Association of Misfits
Aoch så tekiya och bakuto expanderade och växte, arbetade tillsammans och fann en gemensam sak i sin status som outsiders, som lockade till sig dem som drogs till kriminalitet och inte passade in i Edos samhälle. Nya affärsverksamheter uppstod - falska och stulna varor, billiga lågprisprodukter som förkläddes och såldes som produkter av högre kvalitet på marknaderna. Bakuto-spelhålor blev ökända för uppgjorda tärningsspel och kortfusk.
Afterhand som nya medlemmar anslöt sig skapades initieringsritualer. De som fortfarande existerar idag är inte så annorlunda - det ömsesidiga delandet av sake med oyabun, känd som sakazuki. Den oyabun häller upp två koppar, de dricker ur varandras och sedan serveras en omfattande middag. Den nya kobun avsäger sig alla band till sin blodsfamilj och svär att tjäna sin nya - sin Yakuza-klan. Och allt är manligt med undantag för vissa chefers fruar, som har en särskild plats i organisationerna som ane-san (äldre systrar).
Nkanske inte så avancerade jämfört med de mer rituella initieringarna som till exempel många kinesiska triadgäng praktiserar, men med historiska rötter i tekiya och bakuto. Och så är också de flesta av den nutida Yakuzas kärnverksamheter - lån, smuggling, prostitution, människohandel, alla tidiga kriminella verksamheter som kan spåras tillbaka till tekiya och bakuto drift av spelhålor, bordeller, utpressning och beskydd, falska lyxvaror, lån och kidnappning. Senare verksamheter - pyramidspel, internetbedrägerier och pornografi, kryptobrott och narkotika - är helt enkelt naturliga utvidgningar av traditionella verksamheter i takt med att globala nätverk, smak och teknik har förändrats.
Winom denna värld av senare tiders tekiya och bakuto finns det inte mycket utrymme för de traditionella föreställningarna om samurajstolthet, bushidoeller ridderliga organisationer. Gangsters världen över må se sig själva som krigare, riddare, soldater och samurajer ... men alltid, som med dagens japanska Yakuza, är roten enkel kriminell protektionism.

Källdokument: AHB5538.brott_yakuza.indd
Ursprungliga sidnummer: 114 - 115
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

"Yakuzan har mycket framgångsrikt byggt upp en mytologi kring sitt ursprung"

Skrivet av Paul French

Yakuza gillar att glamourisera sitt samurajursprung, men deras verkliga rötter finns i tvåhundra år gamla spelgäng

The Yazuka är en motsägelse. Till skillnad från de mest ökända organiserade brottssyndikaten i världen - den italienska maffian, den ryska Vory, de sydamerikanska kartellerna - ses de sällan vara våldsamma offentligt. Få drive-by-attentat, varningsmord eller ens gatuslagsmål. De är på en gång en skuggig institution samtidigt som deras kontor är lätta att hitta i vilken japansk stad som helst. Utpressning, smuggling, droger, lån, prostitution... Yakuzan är inblandad i allt detta och mer därtill, men de upprätthåller en fasad av lagliga företag. De är en av Japans största välgörenhetsorganisationer, allmänt hyllade för sin snabba respons när katastrofer, jordbävningar och tsunamis inträffar, inklusive kärnkraftskatastrofen i Fukushima 2011. Deras smarta kostymer, fingeravskärning och särskilt den detaljerade tatueringen har blivit kulturellt ikoniska.
Japanesisk TV översvämmas av, ofta sympatiska, Yakuza-serier och -filmer. I tidningskiosker och tidningsställ i närbutiker finns tidningar med Yakuzafanatiker och i bokhandlar är Yakuza-äventyrsromaner framträdande. För många symboliserar Yakuzan, även om den är klart kriminell, de traditionella dygderna familj, disciplin, tillit och heder. Likt europeiska riddare eller cowboys i vilda västern är de problematiska men beundras av många och är cementerade i kulturen. Så för att förstå hur detta speciella japanska fenomen har uppstått måste vi gå tillbaka till Yakuzas ursprung - en omtvistad arena.
Många långlivade organiserade kriminella grupper har en självförhärligande och självrättfärdigande berättelse. Oavsett kultur är det alltid en blandning av ett Robin Hood-liknande försvar av de fattiga mot de rika, blandat med behovet av att skydda en viss svag grupp mot en rovgirig tyrann, krigsherre eller markägare. Sanningen är naturligtvis alltid betydligt mindre ädel och hedervärd. Yakuzas sanna ursprung är i bästa fall dunkelt. De kanske vill betona sina rötter i samurajkulturen, men i själva verket uppstod Yakuza ur en undre värld av illegala spelare, utpressare och gatuförsäljare på 1800-talet. Vanliga skurkar.

Källdokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Ursprungliga sidnummer: 112 - 113
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

"Målarens förödmjukelse av Göring väckte stor glädje, delvis på grund av van Meegerens skickliga berättande under rättegången mot Göring."

vänster Efter att ha gått i konkurs 1945 auktionerades van Meegerens egendom ut under hösten 1950

Mitt En amerikansk soldat undersöker travar med judisk konst som plundrats av nazisterna och hittats gömda i en tysk kyrka

NedanGöring var en notorisk konstplundrare. Det faktum att han hade blivit lurad att köpa den förfalskade Kristus och äktenskapsbryterskan var en källa till stor humor för allmänheten

OvanRättegången mot van Meegeren 1947 - som här ses följa förhandlingarna från anklagelsebänken - fängslade efterkrigstidens värld

Historien om hur Jacques van Meegeren följde en liknande väg som sin far, men med mindre framgång, är märkligare än fiktion

Sådan far sådan son

För de flesta förfalskare är konsten att bli en bedragare en färdighet som man lär sig med tiden, genom försök och misstag. För Han van Meegerens son Jacques verkade det som om generna hade åtminstone en liten roll att spela också. Jacques föddes 1912 av sin fars första fru och rapporterades vara ett sjukligt barn som hade en distanserad relation till målaren. Pojken älskade ändå att få komma in i van Meegerens ateljé, där han ibland fick hjälpa till att städa eller rengöra penslar. På senare år följde han med sin far på resor till konsthandlare eller museer och gav honom en inblick i den värld som van Meegeren levde i. Jacques lärde sig att skissa och teckna, även om han fortfarande fick utstå perioder av faderlig försummelse. Men det går inte att förneka att hans far skulle ha ett dramatiskt inflytande på honom när han nådde vuxen ålder. Han van Meegeren hade redan gått i konkurs när han dog - Jacques blev därför utan ett betydande arv, som han delvis kompenserade genom att måla porträtt på beställning. I det skedet hade dock hans avlidne fars förfalskningar, som nu avslöjats för vad de var, blivit populära i sig själva. Jacques började så småningom förfalska Han van Meegerens signatur på sina egna verk, vilket gjorde att de kunde säljas för mycket högre priser. Hans bibliska avbildningar hade i de flesta fall en vag likhet med den äldre van Meegeren, men han hade svårt att upprepa kvaliteten på sin fars tidigare målningar och därför minskade hans tillgångar. Jacques hade blivit bitter och drack vid det här laget mycket alkohol och dog 1977. Parallellerna mellan de två förfalskarnas liv med en generations mellanrum är både fascinerande och tragiska.

Hom han hade varit benägen att överväga att avslöja sin plan för att bevisa att hans kritiker hade fel och visa upp sitt geni, var det nu nästan säkert för sent. När han upptäckte att hans målning skulle inbringa honom vad som idag skulle vara flera miljoner dollar, fanns det inte längre något berättigat skäl för honom att berätta för världen om sin list. Van Meegeren höll tyst, tog emot den enorma summan pengar och köpte en överdådigt inredd herrgård med 12 sovrum i Nice. Från sitt nya hem fortsatte han att experimentera med sina förfalskningar. Men när krigsmolnen hopade sig över Europa 1939 bestämde han sig för att flytta tillbaka till Nederländerna, fortfarande i avsikt att stärka sina tillgångar för att kunna leva ett överdådigt liv.
A Borste med Göring
Tnazisternas ockupation av Holland förändrade van Meegerens verksamhet. Eftersom de flesta museer hade placerat sina mästerverk i förråd för att skydda dem mot krigsskador fanns det färre Vermeer-målningar att jämföra med hans verk. Avsaknaden av dem möjliggjorde en viss grad av försumlighet i den kriminelle konstnärens förfalskningar, som led av dålig kvalitet och användning av innovationer som inte sågs förrän på 1800-talet, cirka 200 år efter de gamla mästarna. Van Meegerens kedjerökning och alkoholkonsumtion ökade. År 1943 skilde han sig från sin andra hustru, visserligen bara en formalitet eftersom paret förblev tillsammans, men en betydande del av van Meegerens kapital överfördes till hennes konton, förmodligen för att skydda sig mot osäkerheten i konflikten. Samma år bosatte sig van Meegeren i Amsterdam, och de senaste förfalskningarna bidrog till att hans företag blev alltmer lönsamt. Bland dem fanns Isak välsignar Jakob och Fottvätten - båda bibliska bilder som påminner lite om Vermeer. En av dem skulle få större genomslagskraft än de andra: den Vermeer-liknande Kristus och äktenskapsbryterskan.
Nazi bankiren och konsthandlaren Alois Miedl hade vid det laget förvärvat Kristus och äktenskapsbryterskan när Göring bestämde sig för att köpa den. Den följdriktiga transaktionen - med en prislapp på 1,65 miljoner gulden som kan ha inkluderat ett byte av plundrade målningar mot de falska - skulle få ett betydande inflytande på van Meegeren. Precis som nazisterna själva var hans tur på väg att vända till det sämre. Göring gömde sin dyrbara ägodel i en underjordisk grotta tillsammans med otaliga andra stulna reliker, men horden upptäcktes av den amerikanske kaptenen Harry Anderson från de så kallade Monuments Men i maj 1945. Det dröjde inte länge förrän den efterföljande allierade utredningen landade rakt i fötterna på van Meegeren. Miljonären greps den 29 maj och anklagades inte för förfalskning utan för att ha stulit holländsk kulturegendom och för att ha samarbetat med nazisterna. Hans brinnande önskan att kopiera de gamla mästarna hade varit så stark att han skulle anklagas för att ha sålt deras äkta målningar.
Trättegången mot van Meegeren
Van Meegeren hotades av fängelse om han bevisades ha berövat Nederländerna dess värdefulla konstverk för att gynna Tredje rikets tjänstemän. Han funderade på hur han bäst skulle försvara sina handlingar, och efter två veckor kom han fram till en lösning. Målaren erkände några - men inte alla - av sina förfalskningar innan han lutade sig mot den ofta publicerade berättelsen att hans trick hade varit ett stunt för att lära nazisterna en läxa. Han borde inte behandlas som en sympatisör, antydde van Meegeren för myndigheterna, utan som en nationalhjälte. Även om det är okänt om Göring någonsin fick reda på bedrägeriet när han ställdes inför rätta i Nürnberg för sina egna brott, var det inte han som behövde övertygas. Van Meegeren illustrerade sin förmåga genom att skapa sin sista falska Vermeer i juli 1945 inför journalister och vittnen utsedda av domstolen. Kristus i templetnär det sista penseldraget hade svept över duken skulle det räcka för att få de allvarligaste anklagelserna nedlagda. Men det skulle inte räcka för att frikänna honom från de erkända förfalskningarna, som fortfarande kunde ge ett fängelsestraff på två år.
Oen 29 oktober 1947 gick rättegången mot van Meegeren vidare. En kommission av internationella konstexperter undersökte de målningar som identifierats som förfalskningar, nu utrustade med den kunskap som krävdes för att bestämma den kemiska sammansättningen av de färger som applicerats på dem. I konstnärens ateljéer hittades komprometterande föremål, bland annat bakelit, vilket gav stöd åt påståendena om konstnärlig förfalskning. Ytterligare demonstrationer och analyser ledde till liknande slutsatser. Den 12 november 1947 befanns van Meegeren skyldig till bedrägeri och förfalskning, vilket ledde till ett ettårigt fängelsestraff och förverkande av hans förmögenhet - med undantag för de medel som hans exfru Johanna innehade genom deras bekväma skilsmässa. Van Meegeren förväntade sig förmodligen att avtjäna sitt straff innan han återupptog sitt förhållande, men hans sviktande hälsa satte stopp för hans förmodade ambitioner. Den 30 december drabbades han plötsligt av hjärtsvikt och dödförklarades vid 58 års ålder.
Tbedrägeriet och historieberättaren:
Hefter att ha undgått döden i händerna på en domstol för att sedan duka under för de uppenbara sviterna av sitt missbruk och sin livsstil, auktionerades van Meegerens egendom ut till högstbjudande. Hans plötsliga bortgång lämnade den nederländska allmänheten med fler frågor än svar, varav den mest angelägna var hur hans brokiga arv skulle bli ihågkommet. Målarens förödmjukelse av den pompöse Göring hade väckt stor glädje, delvis på grund av van Meegerens skickliga berättande under hela rättegången mot honom. På samma sätt hotade hans påstådda hyllning till Hitler i den upphittade diktboken att avslöja hans glättiga personlighet, trots att den anklagade bestämt förnekade att han var upphovsman till de oroande orden. Än idag ligger uppfattningen om van Meegerens bedrifter i betraktarens ögon - precis som hans förfalskningar.
Ben mångmiljonfrågan skulle dock ställas av den konstvärld som van Meegeren så framgångsrikt hade lurat: hur många av hans målningar hängde fortfarande på museer och gallerier under falska förespeglingar? Det finns en liten möjlighet att även nu hyllade 1600-talsmästerverk i själva verket är 1900-talsimitationer som frammanats av en man vars svindleri gjorde honom förmögen. Uppskattningarna varierar om hur mycket han lurade av sina offer, men enligt vissa siffror rör det sig om hundratals miljoner dollar med dagens mått mätt. Själva förfalskningarna - som äntligen tillskrivits sin riktige skapare - har sedan dess visats upp på institut runt om i världen, ofta på kort avstånd från de gamla mästare van Meegeren strävade efter att vara.

Förfalskaren som lurade nazisterna

Källdokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Ursprungliga sidnummer: 110 - 111
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

"Hans brinnande önskan att kopiera de gamla mästarna var så stark att han skulle anklagas för att ha sålt deras äkta målningar"

OvanNattvarden i Emmaus var ett av van Meegerens mest kända verk och lurade senare konstkritikern Dr Abraham Bredius att tro att det var en äkta Vermeer

Topp Efter sin arrestering 1945 målade van Meegeren Kristus i templet för att visa upp sina förfalskningsfärdigheter inför sitt stundande framträdande i rätten

vänster En imitation av Vermeers stil med Leende flickasom verkar hämta inspiration från utseendet och posen hos den berömda Flickan med pärlörhänge

Var van Meegerens exfru Johanna en oskyldig åskådare eller medbrottsling i hans brott?

"Jo visste inte

Det har spekulerats i Johannas inblandning i sin makes förfalskningsimperium ända sedan van Meegerens bedrägeri avslöjades. Johanna var professionell skådespelerska och hade tidigare varit gift med konstkritikern Carel de Boer, som hon skilde sig från 1927. Johanna och van Meegeren hade sedan länge haft en kärleksaffär och 1928 gifte de sig. Huruvida deras relation utsträcktes till att även omfatta en brottslig relation är en fråga för gissningar, även om det verkar troligt. Van Meegeren var konsekvent i att berätta för intresserade att "Jo inte visste", trots att flera faktorer pekade i motsatt riktning. Nämligen att deras till synes strategiska skilsmässa i december 1943 - medan de fortfarande var tillsammans - gjorde det möjligt för konstnären att överföra pengar till hennes konton och därmed skydda pengarna från oväntade omständigheter. Redan innan dess, när van Meegeren skapade förfalskningar på 1930-talet, skulle hans mystiska rikedomar utan tvekan ha fått vilken hustru som helst att höja på ögonbrynen. Om myndigheterna hade fått anledning att tro att Johanna var en medbrottsling skulle hennes kapital ha konfiskerats på samma sätt som van Meegerens. Därför låg det i parets intresse att hitta på en historia som antydde en viss okunnighet från Johannas sida; på så sätt kunde de fortfarande leva ett dekadent liv när van Meegeren hade avtjänat sitt straff. Målarens död 1947 skulle ha satt stopp för den potentiella drömmen, men Johanna kunde ändå behålla sina pengar, som hon använde fram till sin egen död vid 91 års ålder.

In ruinerna av Berlin 1945 upptäcktes en bok med en märklig inskription i Adolf Hitlers personliga bibliotek. Den lyxiga diktsamlingen, som hade författats av en nazistisk holländsk författare, innehöll illustrationer av konstnären och landsmannen Han van Meegeren. På sidorna hade van Meegeren till synes skrivit en glödande dedikation till sin "älskade Führer", vilket utgjorde ett betydande hot mot målaren som vid det laget hade arresterats som en potentiell nazistkollaboratör, med ett möjligt fängelsestraff hängande över sig.
Bet skulle dock bli hans samröre med en annan nazistledare - den ökände konstplundraren Hermann Göring - som skulle få den största delen av allmänhetens uppmärksamhet. Några år tidigare hade den tyske riksmarskalken köpt en målning som han trodde var skapad av den berömde 1600-talskonstnären Johannes Vermeer. Fast det hade han inte. Vad Göring hade köpt var en "äkta" van Meegeren-förfalskning, en ondskefullt tillfredsställande bluff som på ett ögonblick höjde sin upphovsmans status från förrädare till listig antihjälte. Det ledde också, och kanske viktigast av allt, till att konstvärlden skakades av förfalskningarnas hårda verklighet.
Ten mästerlig förfalskare blir till
Born 1889 i en katolsk familj i Nederländerna, Henricus van Meegeren - med smeknamnet Han - var aldrig ämnad att bli konstnär i sina föräldrars ögon. Pojkens passion för holländsk guldålderskonst avfärdades av hans far, som skickade honom att studera arkitektur i Delft - Vermeers hemstad. Där växte hans beundran för de gamla mästarna och han bestämde sig för att inte ta sin arkitektexamen utan satsade istället på en karriär som tecknare och målare. Ungefär vid den här tiden gifte han sig med konststudenten Anna de Voogt och paret fick sitt första av två barn tillsammans. Hans hushåll flyttade sedan till Haag för att van Meegeren skulle kunna ta en examen vid den lokala konstakademin.
Ten första offentliga utställningen av konstnärens legitima verk 1917 blev en stor framgång. Tyvärr lyckades inte de bibliska temana i hans andra utställning - trots att de var kommersiellt framgångsrika och i stort sett hyllade - göra alla kritiker förtjusta. Rapporterade otrohetsaffärer, särskilt under olika Europaresor, ledde också till att hans äktenskap gick i kras när hans omättliga lust för det höga livet nådde nya nivåer. Efter skilsmässan från Anna 1923 vände sig van Meegeren till alkohol och andra laster för att lindra sin besvikelse över den föränderliga konstscenen. Trots att han hade skapat sig en blygsam tillvaro med sina skisser, teckningar och målningar ledde hans bitterhet mot sina belackare, sporrad av hans längtan efter berömmelse och rikedom, honom in på en mörk väg.
Tatt ta konstnärlig licensce
I1928 fick van Meegerens förbittring ett nytt utlopp när han började ge ut en reaktionär konsttidskrift som hette De Kemphaan (Den stridande tuppen). Där kunde han använda sig av extremistisk retorik, fördöma modernt måleri som "konstbolsjevism" vars förespråkare inte var något annat än ett "slemmigt gäng kvinnohatare och negerälskare", och vid ett tillfälle använde han bilden av "en jude med en handkärra" för att symbolisera den internationella konstmarknaden. Men hans hämndbegär tog honom längre än så. Efter att ha gift sig med sin andra fru, Johanna de Boer, flyttade han till södra Frankrike i hopp om att återvinna sin prestige med tvivelaktiga medel. Han planerade att skapa en serie förfalskningar som skulle likna de gamla mästarna på alla tänkbara sätt för att säkra sin plats vid deras sida.
Van Meegeren hade redan viss erfarenhet av mförfalskningar, om än i mycket mindre skala. Det tog ytterligare några år att fullända sin teknik, en utdragen historia som krävde sinnrik improvisation. Han började med duken och köpte verk av vad han ansåg vara medelmåttiga 1600-talskonstnärer som han kunde måla över. Samtidigt var de pigment och verktyg han använde bara sådana som hade varit lättillgängliga under Vermeers och hans ansedda samtida konstnärers tid. Hans största utmaning var att återskapa åldern, men även detta lyckades han med genom att använda bakelit, en komponent som var nästan omöjlig att analysera med de metoder som fanns till hands under den här perioden. När van Meegeren hade applicerat det moderna syntetiska hartset på duken, bakade han målningen för att härda materialet. Resultatet blev ett konstverk som skulle kunna vara 300 år gammalt. Slutligen, för den upplevda autenticitetens skull, lade han till fläckar som antydde tidens tand. Allt som återstod var att se om hans hårdaste kritiker skulle låta sig luras av hans bedrägeri.
'Varje tum en Vermeer'
Van Meegeren byggde upp en samling förfalskningar på Franska Rivieran, inte bara i Vermeers stil utan även i andra holländska guldåldersmålares. Hans två imitationer av konstnären Pieter de Hooch - Interiör med drinkare och Kortspelarna - var bra exempel på hans mångsidiga färdigheter. När han återvände från OS i Berlin 1936 skapade han ändå Nattvarden vid Emmaussom snart skulle bli en av hans mest kända förfalskningar av Vermeer. I september 1937 hade förfalskningen uppmärksammats av Rembrandtexperten Dr Abraham Bredius, som i den brittiska konsttidskriften The Burlington Magazineförklarade: "Det är ett underbart ögonblick i en konstälskares liv när han plötsligt konfronteras med en hittills okänd målning av en stor mästare, orörd, på originalduken och utan någon restaurering, precis som den lämnade målarens ateljé. Och vilken bild!... vi har här - är jag benägen att säga - Johannes Vermeers mästerverk från Delft... helt olik alla hans andra målningar och ändå en Vermeer. I ingen annan tavla av den store mästaren från Delft finner vi en sådan känsla, en sådan djup förståelse av Bibelns berättelse - en känsla som är så ädelt mänsklig uttryckt genom den högsta konstens medium." Van Meegeren hade lyckats övertyga en av sina mest föraktade belackare om att Nattvarden vid Emmaus var ett konstverk från 1600-talet av en av de mest vördade holländska målarna.

Källdokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Ursprungliga sidnummer: 108 - 109
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Skrivet av Alex Bowers

Han van Meegeren målade förfalskningar som lurade Hermann Göring, och det kan ha räddat hans liv

nazister

lurad

förfalskare

som

Källdokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Ursprungliga sidnummer: 106 - 107
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Olycklig
Streak

Alla bilder: © Christian Cipollini, © Getty Images

Rätt Mordet på Benjamin "Bugsy" Siegel 1947 gav upphov till många teorier, varav en antyder att mordet beordrades och överenskoms under en påstådd "Havannakonferens" med toppmaffiamedlemmar på Kuba

Till höger Strax efter gripandet i Havanna framträder Lucky Luciano (i mitten) inför pressen tillsammans med chefen för säkerhetspolisen Benito Herrera (till vänster) och inrikesminister Alfredo Pequeno (till höger)

Överst till höger Meyer Lansky (mitten), kallad till den statliga vakthundskommittén den 12 februari 1958 i NY

Ovan I december 1958 besegrade en rebellgrupp ledd av Ernesto "Che" Guevara den kubanska armén i Santa Clara, vilket i praktiken innebar slutet på Fulgencio Batistas styre

"Mobbens inflytande på den kubanska politiken har emellertid också ifrågasatts"

Calle 30, #29, Miramar; Lucky Lucianos bostad i Havanna

Hur Lucky Lucianos korthus i Havanna föll sönder

Lucky Luciano reste i tysthet in på Kuba i oktober 1946 och flyttade in i ett exklusivt kvarter i Miramar. Kubanska tjänstemän, vissa i maskopi, var mycket medvetna om Lucianos närvaro. Allt gick smidigt fram till februari 1947 då en nybliven kolumnist vid namn Robert Ruark hörde en ökänd amerikansk gangster leva rövare i Havannas nattliv. Ruark, som senare erkände detta, visste omedelbart att scoopet skulle kunna förändra hans liv. Ironiskt nog var Ruark dock inte ens säker på att han kunde känna igen gangstern, så han frågade runt och landade till slut hos Connie Immerman - en kille som kände alla. Förmodligen utan någon som helst illvillig tanke pekade Immerman helt enkelt ut vilken kille som verkligen var Lucky. Den första (av många) artiklar som Ruark skrev om Luciano-Sinatra-intrigen publicerades i amerikanska tidningar den 20 februari 1947 och uppmärksammades av narkotikachefen Harry Anslinger, som i sin tur utfärdade ett hot (via pressen) om embargo på medicinsk narkotika till Kuba om de inte sparkade ut Luciano. Faktum är dock att Anslinger (chef för narkotikabyrån, under finansdepartementet) inte hade någon befogenhet att utfärda ett embargo. Avklassificerade memon från utrikesdepartementet avslöjar att de inte ens kände till Anslingers hot förrän kubanska tjänstemän uttryckte frustration och förolämpning mot påbudet. FBI-meddelanden som hänvisar till FBN:s register bekräftade också att "inget faktiskt embargo hade införts mot narkotikatransporter till Kuba, trots uttalanden om motsatsen..." Ändå gav den kubanska regeringen med sig av samma skäl som USA:s regering inte offentligt förnekade Anslingers bluff - för att undvika mer förargelse och potentiell förlägenhet. Luciano arresterades den 22 februari på El Jardin-kaféet och en månad senare sattes han ombord på det turkiska fraktfartyget Bakir för att segla tillbaka till Italien.

Gangsterparadiset

Källdokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Ursprungliga sidnummer: 104 - 105
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

En bild värd
tusen
Konsekvenser

rätt Den kubanske diktatorn Fulgencio Batista, som störtades av rebeller 1959

Ovan Riggade spel är dålig publicitet för alla spelanläggningar, så kubanska tjänstemän välkomnade de ärliga metoderna från gangstern Meyer Lansky

Frank Sinatras krig med pressen intensifierades 1947 när rubrikerna avslöjade att han befann sig i Havanna, där han påstods umgås med kända gangsters

Ovanför Conrad "Connie" Immerman (på bilden 1936), klubbägare i New York och jetset-societetskvinna som umgicks med både kändisar, press och gangsters

"Det tropiska klimatet, den lagliga spriten, spelandet och det geografiska stenkastet lockade amerikanska gangsters att expandera"

Undervärldspersoner, inte helt olikt turister från societeten, drogs till önationen ganska tidigt på 1900-talet århundradet. "Hamnen i Havanna harvarit en extremt viktig och strategisk hamn sedan 1500-talet", förklarar Scott Deitche, författare till Cigar City Mafia: A Complete History of the Tampa Underworld. "I början av 1900-talet var Havanna den viktigaste hamnen för handel med Florida och andra hamnar vid Persiska viken, som New Orleans, tack vare närheten." Resandet ökade i takt med att alkoholförbudet infördes 1919. Det tropiska klimatet, den lagliga spriten, spelinrättningarna och det geografiska stenkastet (bara 90 nautiska mil från USA) lockade amerikanska gangsters som ville blanda nytta med nöje.
Tde tidiga åren
Gangsters skapade de internationella smugglingsvägarna, etablerade distributionsnav och behärskade konsten att betala politiska mutor för att i slutändan kunna tillgodose en glupande efterfrågan på smuggelgods under förbudstiden. Kuba var en utmärkt plats för att öka mångfalden i intäktsströmmarna. Thomas Hunt, utgivare av den organiserade brottslighetens historietidskrift Informersammanfattar maffians tänkesätt under förbudstiden: "Närvaron av resenärer med gott om pengar och en önskan om spänning och upplevelser som ansågs olagliga i hemlandet sågs säkert som en stor möjlighet för den undre världens figurer."
Mycket av det som har avslöjats om den organiserade brottslighetens närvaro på Kuba före katastrofen har sitt ursprung i en sammanställning av officiella dokument från statliga myndigheter (FBI, FBN, utrikesdepartementet etc), reseloggar (fartygs- och flygmanifest) och berättelser från undersökande reportrar. I några få fall har även gangstrarna själva delat med sig av sina insikter, om än sällan och ofta i egenintresse. Det bör också noteras att ingen av de olika källorna är 100 procent korrekt - FBI hade en agenda, pressen hade en viss partiskhet, reseloggar är i princip opartiska men kan inte redogöra för eventuella smygresor eller falsk dokumentation.
Gangsters från hela den amerikanska kontinenten besökte Kuba. Ett veritabelt "who's who" av gangsterledare med band till Kuba har dokumenterats, inklusive Tampas Santo Trafficante Jr, New Yorks Meyer och Jake Lansky, Frank Costello, Frank Erickson, Phil Kastel, Vincent Alo, Chicago Outfits Ralph Capone och bröderna Fischetti, den tidigare världsomseglande narkotikasmugglaren George Uffner, Murder Inc.s medgrundare Benjamin "Bugsy" Siegel och den erkände höjdaren själv - Salvatore Lucania, alias Charles "Lucky" Luciano.
Prohibitionens upphörande 1933 störde inte maffians verksamhet eftersom de redan hade diversifierat sig till narkotika-, spel- och sexhandel. Gangstrarnas väg till att utöka sina investeringar på Kuba (närmare bestämt i huvudstaden Havanna) tillskrivs ofta Fulgencio Batistas regeringstid, med början 1933. Efter att ha genomfört en framgångsrik kupp mot den dåvarande presidenten Grau drog Batista i regeringens trådar, till stor del bakom kulisserna, och kontrollerade en rad installerade presidenter. År 1940 klev Batista sedan fram i förgrunden och kampanjade för och vann presidentvalet. Även efter Batistas fyraåriga mandatperiod var de kriminella grupperna i allmänhet fria fram till andra världskrigets utbrott, som uppenbarligen avbröt handel och turism på global nivå.
Psensationalism under ostkriget
Ten myndighet som hade mest koll på maffians aktiviteter under den här perioden var Federal Bureau of Narcotics, som sorterade under finansdepartementet. Harry J Anslinger var dess chef under flera decennier och spelade katt och råtta på ett helt annat sätt än sina motsvarigheter inom FBI. Även om varken Anslinger eller FBI-chefen J Edgar Hoover uttryckligen använde ordet "maffia" under denna period, var Hoovers policy att i princip förneka den faktiska existensen av en "maffia" (notera: "maffia" är den breda termen för den större alliansen av multietniska gäng, t.ex. italienska, judiska, irländska, etc, medan "maffia" specifikt betecknar fraktionen av italienska gäng). Ytterligare skillnader mellan de två enheterna var FBN:s upprors- och övervakningstaktik på gatunivå, dvs. att smälta in, medan FBI behöll ett mer polerat utseende och ett modus operandi enligt boken, åtminstone på ytan. Båda byråerna hade "hemliga" register och akter. FBN:s databank innehöll en detaljerad "svart lista" över misstänkta smugglare, som dokumenterade allianser i den undre världen, etniska undergrupper och i stort sett beskrev de misstänktas "organisatoriska" grupperingar.
On sådan person på FBN:s bevakningslista var Charles "Lucky" Luciano i exil. Efter att ha avtjänat drygt nio år av ett fängelsestraff på 30-50 år omvandlades Lucianos straff 1946 - med villkoret att han skulle deporteras till Italien och inte sätta sin fot i USA. FBN misstänkte att Luciano skulle planera sin väg tillbaka till Amerika och de hade rätt, även om de ännu inte var medvetna om det (tydligen förlorade byrån spåret av honom i flera månader). Luciano skaffade pass och visum för en utlandsresa i slutet av oktober - slutdestination Kuba. Hans arrangemang påstods ha underlättats av insatser från flera kubanska tjänstemän med spelintressen, nämligen Dr Indalecio Pertierra, Carlos Miranda och senator Eduardo Suarez Rivas.
Lucianos liv i Havanna hölls under radarn från oktober 1946 till början av februari 1947. Den 11 februari anlände Frank Sinatra till Havanna tillsammans med tre av sina vänner - Chicagogangstrarna Joe, Rocco och Charlie Fischetti. Händelsen förvandlades snart till en internationell intrig (Sinatra-skandalen), som i sin tur systematiskt ledde till undergången för maffians mest ökända ledare (Luciano blev till slut deporterad) och skapade grunden för en berättelse av mytiska proportioner som allmänt har accepterats som kanon - maffians Havanna-konvent.
A Stort toppmöte
Tberättelsen handlar om en vecka fylld av möten med den undre världen, hedonistiska bedrifter och mordplaner som började den 22 december 1946. Bör att ta reda på fakta besökte många chefer för kriminella grupper Havanna, maffiosi och toppfolk från den judiska maffian. Allt detta är dokumenterat och verifierat. Det är också sant att många av dem personligen besökte Lucky Luciano, på olika datum, och sällan i grupper större än två eller tre. Historien har visat att maffians normalt hemlighetsfulla natur och aversionstaktik ibland har förbisetts eller ignorerats av även de mest skarpsinniga maffiamedlemmarna. Så kallade "maffiamöten" där bossar samlas och samarbetar i stora grupper är ovanliga, men har förvisso dokumenterats (mötet i Atlantic City 1929 är fortfarande hett omdebatterat, men den nästan komiska dårskapen att sprida ut mafiosi under en räd mot ett möte i Apalachin, New York 1958 skapade rubriker över hela världen). Men berättelserna om en stor församling på Kuba har ändå sina belackare, och det av goda skäl.
"Den växande listan över personer från den undre världen som träffade Luciano i Havanna aoch berättelsen om det "vilda partyt" verkade smälta samman med tiden", säger Thomas Hunt. "Officiella resehandlingar fastställde december 1946 som den tidpunkt då ett litet antal amerikanska maffiosi gjorde korta besök i Havanna. Frank Costello och Meyer Lansky åkte dit under ett par dagar i början av månaden; Joe Adonis och Vincent Alo åkte dit ungefär en vecka senare; Moretti, Mangano och Catena besökte staden i mitten av december." Han säger att de "stegvisa variationerna" i berättelsen började ta fart strax före en viktig vändpunkt i utredningen av organiserad brottslighet, "även om Fischettis och Sinatras besök verkligen inträffade i februari 1947, flyttades deras besök och hela den påhittade kongressen tillbaka i tiden till slutet av 1946", och tillägger: "Det är svårt att se hur detta var meningsfullt för någon." Hunt har en teori om att utvecklingen av en sammansatt eller blandad version av datum och fakta kan ha varit för att tillgodose utfrågningarna. (Hunt hänvisar också till påståenden i 2011 års memoarer av Bill Bonanno, son till maffiabossen Joe Bonanno. I boken bekräftar Bonanno ett möte i december 1946, där ämnetlucianos framtida roll och dilemmat med Bugsy Siegels Las Vegas-projekt diskuterades, men uppger att den lilla enklaven träffades på gangstern Willie Morettis yacht, som låg i hamn i Miami)
Onder tiden, säger Hunt, kom alla manipulerade skrifter, minnen och varianter från 1947 till 1966 så småningom att sluta cirkeln. "Det visade sig att det bara var grunden för den komplexa och detaljerade fabrikation som publicerades ett decennium senare i Lucky Lucianos sista testamente." Den bästsäljande utgåvan från 1975 är fortfarande en av, om inte den mest omstridda, ifrågasatta och kontroversiella maffiarelaterade bok som någonsin skrivits.
Dekadensens decennium
Närken Sinatra-skandalen eller Lucky Lucianos slutliga utvisning hade någon större negativ effekt på maffian eller kasinona. Däremot fick turistintäkterna sig en törn när kubanska medier började rapportera i svidande artiklar om orättvist spel vid spelborden. Ironiskt nog var det först efter att Batista återvänt till Kuba (via en ny kupp 1952) och påståtts ha säkrat maffians tjänster som rättvisa i spelandet etablerades. "Relationerna mellan gangsters som Meyer Lansky och Santo Trafficante Jr. och Batista ledde till stora investeringar av maffians pengar i hotell och kasinon, liksom i den underjordiska ekonomin, särskilt prostitution och sexturism", säger Scott Deitche. "Så i själva verket var den maffiaepok på Kuba som skildras i populärkulturen mindre än ett decennium lång."
Fellan 1953 och 1958 verkade maffian ha det ganska bra i Havanna. "De hade ett lagligt spelimperium", förklarar Deitche. "Men fördelen med Havanna var att de var utanför USA och arbetade med en vänligt sinnad, men mycket korrupt, regering under Batista." Den politiska korruption som bidrog till att göra maffians affärsmetoder på Kuba möjliga innebar också en viss oförutsägbarhet. Inte ens de bästa oddsanalytikerna i den undre världen kunde vara säkra på att deras exotiska imperium skulle bestå för evigt. Batista hade utvecklats till en fullskalig diktator på bara några år efter statskuppen; han och maffian tjänade stora pengar medan landets ekonomiska klyfta mellan rikedom och fattigdom ökade. Fidel Castros revolution kanske inte togs på allvar av gangsterinvesterarna, men en befolkning som inte hade några rättigheter köpte snabbt rebellernas retorik.
Tomfattningen av maffians inflytande på den kubanska politiken har emellertid också ifrågasatts så sent som 2020 i och med Frank Argote-Freyres skrifter. I sin bok Kubanska studiererkänner han i underavsnittet "The Myth of Mafia Rule in 1950s Cuba" förekomsten av maffian och säger att "amerikanska gangsters besökte Havanna under denna period", men hävdar att forskningen aldrig visar att maffian hade någon överordnad makt inom Batistaregimen. "Uppfattningen att flera gangsters från USA dominerade ön under den förrevolutionära eran är ett klassiskt fall av historiografisk imperialism", skriver han och tillägger: "Det är en mytologi som bygger på överdrivna självbiografiska berättelser från gangsters och oom turism som har accepterat mobbarnas berättelser som fakta." Påståendet om överdriven historia är giltigt. De referenser som anges specifikt avseende Lansky och Lucianos relation (eller brist på relation) med politiska personer bygger dock i hög grad på CIA- och FBI-rapporter, utan att FBN:s filer nämns. Detta är problematiskt eftersom FBN, trots sitt eget tunnelseende och sin egen agenda, utan tvekan producerade den mest relevanta och realtidsdokumentationen av maffians aktiviteter i Havanna. FBI hade vid den tiden ett helt annat intressefokus på Kuba. När FBI nämnde maffians påstådda politiska allierade på Kuba var det dessutom mycket redigerat och byggde till stor del på citerad och omskriven information som hämtats från FBN:s originalkällor.
Alla argument åt sidan, ett obestridligt faktum var på väg att förstöra allas fest. Revolutionen hade nått Havannas proverbiala dörrtröskel. I slutet av december 1958, 300 km från Havanna, besegrade en rebellkolonn under ledning av Ernesto "Che" Guevara armén (som var nästan 10 gånger fler än rebellerna) i Santa Clara. När Batista hörde nyheten fann han sig i ett oundvikligt öde - Havanna stod på tur att falla. Den 31 december flydde Batista från ön med ett följe bestående av familj, vänner och miljontals dollar. Utan någon överbefälhavare kollapsade militären. Fidel Castro intog Havanna med lätthet den 8 januari 1959. Vissa uppgifter om vad som hände med kasinona omedelbart efteråt är motstridiga. I det firande (eller tumult) som följde i Havanna tog några rebeller in på hotellen, några av hotellen vandaliserades, men alla turistrelaterade aktiviteter avbröts verkligen. Castro stängde faktiskt hotellen för en kort tid, men många av de kubaner som tidigare hade arbetat på hotellen blev plötsligt arbetslösa och stressen över de snabbt sjunkande turistintäkterna fick Castro att ändra sig. Kasinona öppnades igen i februari - med vissa förbehåll, t.ex. att kubaner inte fick vara kunder om de inte kunde bevisa att de var tillräckligt rika, men även detta påbud upphörde att gälla. Enligt den 2 mars 1959 TIME Magazine var maffian tillbaka på Comodoro och Sans Souci och "ingen i maffian gör något utan att rådfråga Meyer Lansky i Miami"
Iet ryktades att Meyer Lansky lämnade ön dagarna innan rebellerna anlände, liksom många amerikanska turister och företagsledare. "Santo Trafficante Jr stannade kvar för att se hur saker och ting skulle utvecklas", säger Scott Deitche. "Trafficante fängslades under en tid av Castro, men även efter att han släpptes i augusti 1959 stannade han kvar på Kuba till november 1959." År 1960 hade staten tagit över en stor del av den privata sektorns innehav, inklusive kasinona, vilket i praktiken innebar slutet för maffians kubanska paradis. Castro stoltserade stolt med att ha fördrivit de laglösa i ett tal den 31 augusti 1960:
"När vår revolution kom till makten flydde dessa gangsters utomlands och de började operera mot oss i flera länder. Nu tror de återigen att de är i säkerhet; de har glömt vad som hände dem på Kuba; de har fortfarande ttror fortfarande att imperiets makt aldrig kommer att ta slut."

Sinatra förnekade aldrig sin närvaro på Kuba, men bilderna ledde till decennier av gissningar och anklagelser

När croonern landade i Havanna den 11 februari 1947 råkade ett journalfilmsteam också vara på plats. En stillbild visar (enligt dåvarande regeringsagenter) Sinatra i närheten av Chicagogangstrarna Joe och Rocco Fischetti (en tredje Fischetti, Charlie, var också med på flygningen). Den bilden förstärkte misstankar och berättelser som formulerats av ovänligt inställda kolumnister och agenter från FBI och narkotikabyrån. Sinatra var redan ovän med en del skvallerkrönikörer, men FBI hade dittills bara haft honom på radarn av skäl som hade att göra med den "röda skräcken" (kommunistisk retorik). Allt förändrades snabbt när den amerikanske författaren Robert Ruark avslöjade Lucky Lucianos närvaro i Havanna och antydde att Sinatra och gangsterkungen var kompisar. Om Luciano var det primära målet för Ruarks utnötningskrig, och Sinatra det sekundära, så var kolumnisten Lee Mortimers den andra sidan. Han höjde insatsen mot sångaren genom att föreslå för regeringskontakter att Sinatras handbagage (som ses på bilden) var packat med en gåva på 2 000 000 dollar till Luciano. Sinatra försökte febrilt släcka lågorna i PR-helvetet, men det hjälpte inte när han två månader senare slog Mortimer på en klubb i New York.
Både Sinatra och Luciano förnekade bestämt att de någonsin känt varandra före ett "slumpmässigt" möte på Kuba, men när senator Estes Kefauver på 1950-talet riktade blickarna mot den amerikanska organiserade brottsligheten dök det ökända fotot upp offentligt igen, samtidigt som en handfull "andra" foton presenterades för Sinatra, som påstods föreställa honom umgås med Luciano, Fischettis och andra "kända" gangsters. Intressant nog försvann åtminstone ett av de påstådda fotona. Enligt ett FBI-memo från 1962 "stals ett fotografi av Sinatra taget med två av de ledande gangstrarna i landet från arkiven hos Kefauver Crime Investigation Committee för inte så länge sedan"

Källdokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Ursprungliga sidnummer: 102 - 103
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Alla bilder: © Getty Images, © Shutterstock

Skrivet av Christian Cipollini

Den amerikanska maffians styre på Kuba före Castro är legendariskt, men har delar av myten gjorts till ett historiskt evangelium?

välkommen till

Aregal diktator talar lugnt till en folkmassa under ett nyårsfirande; han talar med stoisk pondus och hoppas kunna göra en storstilad sorti så lågmäld som möjligt. När han avgår, följd av förtrogna och personal i samma takt, inser gästerna situationens bistra verklighet och panik färgar snart deras ansiktsuttryck. De skyndar sig ut och scenen klipps till ett gäng rebeller som kör genom gatorna på sitt eget festliga sätt. Gudfadern del II filmiskt fångad bden exotiska skönheten och de illvilliga underströmmarna i den politiska oron och ett mobbat Havanna på ett mästerligt sätt, men det var en fiktiv berättelse med karaktärer som bara var löst baserade på de faktiska kriminella överherrarna. Vilka var då de verkliga inblandade, och hur utvecklades den organiserade organiserade brottslighetens virtuella utopi på Kuba till ett bittert slut?

Källdokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Ursprungliga sidnummer: 98 - 99
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Spridningsdimensioner: 230 x 297 mm

Till högerDen japanska ubåten I-58, som sänkte USS Indianapolis, väntar på att tas ur drift 1946

OvanÖverlevande förs i land från sjukhusfartyget USS Tranquillity på Guam, 8 augusti 1945

Ovan till vänsterDen tunga kryssaren fungerade som flaggskepp för femte flottan under andra världskriget

Återupptäcker Indianapolis

År av sökande efter den försvunna tunga kryssaren hade inte lett till något, förrän ett genombrott 2016

Efter många misslyckade försök att lokalisera vraket av USS Indianapolis, som sänktes den 30 juli 1945 i Filippinska havet av den japanska ubåten I-58, dök det 2016 upp nya ledtrådar om var fartyget befann sig.
Marinhistorikern Dr Richard Hulver bedrev forskning som fick honom att tro att Indianapolis egentliga viloplats låg längre västerut än vad man tidigare trott. Hulvers undersökningar visade att LST 779, ett transportfartyg från den amerikanska flottan, hade passerat Indianapolis den 29 juli, cirka 11 timmar innan kryssaren torpederades. Denna nya information begränsade sökområdet till 1.550 kvadratkilometer hav (fortfarande en enorm utmaning) och indikerade att vraket kunde ligga cirka 40 km från det tidigare koncentrerade sökområdet.
Den 19 augusti 2017 satte forskningsfartyget Petrel, flaggskepp i entreprenören Paul Allens USS Indianapolis-projekt, ut en fjärrstyrd undervattensfarkost som skurit av havsbotten i det nya sökområdet. Den fann det dödsdömda örlogsfartygets viloplats bland toppar och dalar i en undervattensbergskedja. Fartygets förliga del låg en bit bort från huvudvraket, tillsammans med ett långt fält av vrakdelar och kryssarens två främre åttatums kanontorn, som hade slitits loss från sina fästen under nedstigningen i den 5.500 meter djupa avgrunden.

"...Fram till efter sänkningen av Indianapolis, då ett nytt direktiv utfärdades, tog hamnchefen i Tacloban inte på sig något ansvar..."
Den amerikanska marinens undersökningsdomstol

USS Indianapolis liv och död

Källdokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Ursprungliga sidnummer: 96 - 97
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Överlevande från USS Indianapolis får behandling i Guam

NedanKapten McVay ställdes inför krigsrätt efter förlisningen

VänsterUSS Indianapolis, som här syns 1939, skadades svårt i början av 1945 när den stödde USA:s landstigning på Okinawa

Långt till vänsterPresident Franklin D Roosevelt ombord på USS Indianapolis med sin familj när han granskade USA:s flotta i New Yorks hamn

"Hämta flytvästar åt oss. Den här saken hoppar väldigt illa, och jag vet inte vad som kommer att hända"
Matros första klass Felton Outland

Fiendens vittnesbörd

Kaptenlöjtnant Mochitsura Hashimoto, kapten på ubåten I-58, hjälpte till att rentvå kapten McVay

Att befälhavaren på ett fientligt fartyg kallades att vittna i krigsrätten mot en officer i den amerikanska flottan var en händelse utan motstycke. Trots detta flögs kaptenlöjtnant Mochitsura Hashimoto i november 1945 till Washington DC och vittnade under den militära rättegången mot kapten McVay, befälhavare på USS Indianapolis.
Under förhöret förklarade Hashimoto, som beordrade avfyrningen av torpederna som sänkte fartyget, att även om Indianapolis hade följt en defensiv sicksackkurs skulle det inte ha gjort någon skillnad för hur framgångsrik hans ubåts attack skulle ha varit. Trots Hashimotos vittnesmål dömdes McVay för att ha utsatt sitt fartyg för onödiga risker.
Decennier senare ingrep Hashimoto igen. Senator John Warner, ordförande i senatens utskott för försvarsfrågor, förberedde sig för att be senaten rösta om en resolution som skulle rentvå McVays namn. Hashimoto skrev ett brev till honom som övertygade Warner om att gå vidare.
Den 90-årige Hashimoto skrev att han anslöt sig till "de modiga män som överlevde Indianapolis förlisning ... och uppmanade er nationella lagstiftande församling att rentvå deras kaptens namn ... Våra folk har förlåtit varandra för det fruktansvärda kriget och dess konsekvenser. Kanske är det dags för ert folk att förlåta kapten McVay för förödmjukelsen i hans orättvisa dom."
Den 12 oktober 2000 röstade senaten för att frikänna McVay. Tretton dagar senare dog Hashimoto.

Affter att ha slutfört sitt uppdrag att leverera komponenter till atombomben Little Boy till ön Tinian i Marianerna under andra världskriget torpederades och sänktes den tunga kryssaren USS Indianapolis av den japanska ubåten I-58 i Filippinska havet strax efter midnatt den 30 juli 1945.
Angefär 300 av fartygets 1.195 besättningsmän dödades när fartyget sjönk till botten bara 12 minuter efter att ha träffats av två torpeder av typ 95, medan nästan 900 kastades i havet med endast flytvästar och några få flottar. På grund av en rad kommunikationsmissar rapporterades inte förlisningen i tid och de överlevande drev omkring på öppet hav i nästan fyra dagar. Under den fasansfulla perioden dukade många under för saltvattenförgiftning, exponering för elementen, uttorkning och obevekliga hajattacker.
After till synes oändliga timmar av plågor räddades till slut endast 316 sjömän, och serien av tragiska händelser resulterade i den största förlusten av människoliv på ett enda fartyg i den amerikanska flottans historia.
SERVICE MED UTMÄRKELSE
Tindianapolis sista dagar och kryssarens tragiska undergång har varit föremål för kontroverser och undersökningar i årtionden. Den 10.110 ton tunga kryssaren av Portland-klass, den andra av tre i sin klass, hade dock före sitt olyckliga slut en lysande meritlista, med 10 stridsstjärnor under andra världskriget och periodvis tjänstgöring som flaggskepp för USA:s femte flotta under ledning av viceamiral Raymond A Spruance.
Tindianapolis lades på grund av New York Shipbuilding Corporation den 31 mars 1930, sjösattes den 7 november 1931, togs i drift den 15 november 1932 och fick sitt namn efter huvudstaden i delstaten Indiana. Det toppmoderna krigsfartyget var elegant och imponerande, kunde uppnå en toppfart på 32,7 knop och var beväpnat med nio åttatums huvudkanoner, åtta sekundära femtumskanoner och en rad andra vapen. I juli 1933 välkomnade Indianapolis president Franklin D Roosevelt ombord och transporterade den amerikanske ledaren och sex medlemmar av hans kabinett från Campobello Island, New Brunswick till Annapolis, Maryland.
Tindianapolis utrustades för att fungera som flaggskepp och tog på sig den rollen med US Navy Scouting Force 1 utanför Kaliforniens kust under hösten 1933. President Roosevelt gick ombord ytterligare en gång 1934 för en marin genomgång och för tredje gången i november 1936 under en goodwillresa i Sydamerika.
WTJÄNSTGÖRING UNDER ANDRA VÄRLDSKRIGET
Wär japanska flygplan anföll den amerikanska flottbasen i Pearl Harbor på Hawaii den 7 december 1941 befann sig Indianapolis utanför Johnston Atoll och ledde Task Force 3 i en bombningsövning. Den tunga kryssaren anslöt sig till Task Force 12 i det fruktlösa sökandet efter den fientliga hangarfartygsstyrka som hade inlett den destruktiva räden och återvände till Pearl Harbor den 13 december.
Inder våren 1942 tjänstgjorde Indianapolis som eskort för hangarfartyget USS Lexington under operationer i vattnen utanför Nya Guinea och under sommaren begav sig kryssaren till Aleuternas vatten där den deltog i bombningen av japanska installationer på ön Kiska. Indianapolis gensköt och sänkte det japanska transportfartyget Akagane Maru den 20 februari 1943 och ångade senare in i San Francisco Bay för en ombyggnad på Mare Island Naval Shipyard.
Tenna höst förde Indianapolis amiral Spruances flagg under Operation Galvanic och understödde landstigningen vid Tarawa-atollen på Gilbertöarna med tung eldgivning. Under de följande operationerna på Marshallöarna, Palauöarna och Karolinerna fortsatte Indianapolis som flaggskepp för Femte flottan. Under en insats utanför Karolinerna sköt hennes luftvärnskanoner ned en japansk torpedbombare.
Inder våren 1944 stödde Indianapolis den amerikanska marinens landstigning i Marianeröarna och bombade ön Saipan. Under slaget om Filippinska havet i juni sköt kryssarens luftvärnskanoner ned ytterligare ett japanskt plan, varefter Indianapolis återvände till Mare Island för ytterligare en ombyggnad under kriget.
Ibörjan av 1945 ingick Indianapolis i flottans snabbgående hangarfartygsstyrka under amiral Marc Mitscher och deltog som eskort under ett stort antal flygräder mot de japanska hemöarna och huvudstaden Tokyo. Denna insats följdes av eldunderstöd under USA:s landstigning på Iwo Jima på Vulkanöarna. När Indianapolis stödde ytterligare operationer vid Okinawa på Ryukyu-öarna träffades fartyget av en japansk bomb och den fientliga piloten kraschade med sitt plan in i babordssidan av akterns huvuddäck, vilket orsakade betydande skador. Indianapolis ångade sedan tillbaka till Mare Island för omfattande reparationer.
PACIFISKT ÖDE
Anär reparationerna avslutades fick kapten Charles Butler McVay, befälhavare på Indianapolis, order om att utföra ett topphemligt uppdrag. Detaljer om lasten som skulle transporteras till ön Tinian i Marianerna undanhölls besättningen och spekulationerna om syftet med resan var många.
Tindianapolis lättade ankar från Hunters Point Naval Shipyard i San Francisco Bay den 16 juli 1945, med komponenter till atombomben Little Boy ombord. Den tunga kryssaren genomförde den första delen av sin resa på drygt tre dagar och anlände till Pearl Harbor den 19 juli. Därifrån nådde den snabba Indianapolis Tinian den 26 juli. Leveransen av den livsviktiga lasten hade klarats av på bara 10 dagar.
Två dagar senare anlöpte Indianapolis ön Guam, och många besättningsmän förflyttades från fartyget medan ersättare kom ombord. Kapten McVay gav sig iväg igen den 26 juli, på väg att ansluta till Task Force 95 i filippinska vatten.
Jätt efter midnatt den 30 juli, när Indianapolis hade gjort ungefär halva resan till närheten av ön Leyte i Filippinerna, föll den tunga kryssaren offer för torpeder avfyrade från den japanska ubåten I-58. Ubåtens befälhavare, kaptenlöjtnant Mochitsura Hashimoto, hade under en längre tid förföljt Indianapolis i tron att han hade ett amerikanskt slagskepp i sikte.
Anligt TheWashington Post hade en sonaroperatör ombord på I-58 på cirka 10 kilometers avstånd uppfattat det svaga ljudet av skramlet från tallrikarna i köket ombord på Indianapolis. Avståndet mellan fartygen minskade och Hashimotos andhämtning gick allt fortare. Klockan 12.04 gav han order om att avfyra sex torpeder från mindre än 1.400 meters håll - på nära håll.
Te dödliga missilerna susade mot sitt mål och ögonblick senare slog den första torpeden in i den tunga kryssarens styrbordsbåge. Inom några sekunder skakade en andra torped Indianapolis mittskepps. Dussintals sjömän dödades omedelbart. Andra kastades ur sina britsar av den enorma explosionen.
Seaman First Class Felton Outland minns: "Jag frågade min vän George Abbott, efter att fartyget träffats, och sa: 'Hämta flytvästar åt oss. Den här saken hoppar väldigt illa, och jag vet inte vad som kommer att hända.' George gick och kom tillbaka om några minuter och hade en flytväst, så han gav mig den. Han hängde kvar en minut eller två och sa: "Jag tror att jag ska hämta en till Jag sa: "Det är nog bäst att du gör det Det gjorde han, men jag såg honom aldrig igen."
Anär Indianapolis lade sig vid fören kastades eller hoppade hundratals sjömän, bland dem kapten McVay, i havet. Många av dem var täckta av olja från kryssarens spruckna bränsletankar. Indianapolis rullade runt och sedan lyfte aktern högt upp i luften med propellrarna fortfarande snurrande. Det sista dyket skedde med anmärkningsvärd snabbhet och de överlevande lämnades i mörkret utan vare sig proviant eller livbåtar. Deras prövning hade bara börjat.
ITT OTROLIGT LIDANDE
Armare två tredjedelar av de nästan 900 män som gick i vattnet omkom under de fasansfulla timmar som följde. Vissa dog av sårskador och andra föll offer för våldsamma hajattacker, som intensifierades efter att de dödas kroppar hade härjats. Ännu fler dog av uttorkning, saltvattenförgiftning eller helt enkelthelt enkelt tappade förståndet - släppte taget om flytanordningarna och drev in i mörkret.
Onder den 2 augusti, mer än tre dagar efter förlisningen, upptäckte ett Lockheed Ventura patrullflygplan de besättningsmän som fortfarande var vid liv och en räddningsinsats kunde äntligen sättas in. Kaptenlöjtnant Robert Marks, som flög en Consolidated PBY Catalina flygbåt, svarade på en radiosändning från Ventura, landade i kraftig sjö och tog 56 man ombord men kunde inte lyfta. Inom några timmar anlände flera av US Navys ytfartyg till platsen och tog ombord de överlevande. Två av de räddade dog några veckor senare.
WAD GICK FEL?
Den 1.770 km långa resan från Guam seglade Indianapolis ensam - utan eskort - vid tiden för I-58-attacken. Den snabba förlisningen gjorde att det inte fanns mycket tid att sända ut en nödsignal, och förvirringen kring de korrekta rutinerna för att rapportera sena ankomster eller uteblivna ankomster av fartyg förvärrade katastrofen. Även om rapporter om japanska ubåtsaktiviteter mottogs, följde plottrarna vid högkvarteret på Guam bara örlogsfartygets förväntade kurs och hastighet. På Leyte passerade Indianapolis förväntade ankomsttid men inga avgörande åtgärder vidtogs. Flera personer i personalen fick senare en officiell reprimand för sin passivitet, medan andra helt enkelt hade visat liten oro för situationen.
An av dem som ignorerade Indianapolis överlevandes potentiella situation var löjtnant Stuart B Gibson, operationsofficer och hamnchef i Tacloban på Filippinerna. Den 13 augusti 1945 konstaterade en undersökningsdomstol inom den amerikanska flottan att Gibson "ansåg att han inte var skyldig att vidta några åtgärder när det gällde stridsfartyg som inte anlände, och därför vidtog han inga åtgärder när han fick kännedom om att Indianapolis inte anlände... Att hamnchefen i Tacloban, fram till efter Indianapolis förlisning, då ett nytt direktiv utfärdades, inte tog något ansvar för att stridsfartyg anlände eller inte anlände till den hamnen."
Förödmjukade av förlisningen och det misslyckade svaret, sökte den amerikanska marinen en syndabock för den tragiska händelsen och kapten McVay ställdes inför krigsrätt. Han anklagades för att inte ha beordrat sin besättning att överge fartyget och för att ha utsatt Indianapolis för onödig risk, eller "äventyrat" fartyget, eftersom han inte hade seglat i ett sicksackmönster för att eventuellt avbryta en ubåtsattack. McVay dömdes för den andra åtalspunkten, även om Hashimoto kallades in som vittne och uppgav att sicksacktaktiken inte skulle ha räddat kryssaren från torpedattacken. Amiral Chester Nimitz, överbefälhavare för Stillahavsflottan och senare chef för marinens operationer, upphävde den fällande domen och tillät att McVay befordrades till konteramiral när han gick i pension 1949.
McVay var den ende officer i US Navy som ställdes inför krigsrätt efter förlusten av ett fartyg under hans befäl under andra världskriget. Medan många av de överlevande från tragedin med Indianapolis höll sitt befäl högt och vägrade att ge McVay skulden för förlisningen, var andra mindre förlåtande. Under flera år efter sin pensionering fick befälhavaren brev från familjer till avlidna sjömän från Indianapolis som anklagade honom för att ha orsakat deras anhörigas död.
Ander 70 års ålder kunde den pensionerade McVay inte längre leva med den ångest som händelsen orsakat. Den 6 november 1968 klädde han sig i den amerikanska flottans standarduniform, laddade en 38-kalibrig revolver, gick ut genom dörren till sitt hem i Litchfield, Connecticut, och satte sig på ett stentrappsteg. Några ögonblick senare sköt han sig själv i tinningen. När McVays kropp upptäcktes av trädgårdsmästaren höll han i en leksakssjöman, som han möjligen fått som barn.
EXONERATION TILL SIST
Tet sista kapitlet i Indianapolis-sagan har ännu inte skrivits. I början av 2022 levde fortfarande två överlevande från tragedin. Men 1996, nästan tre decennier efter McVays självmord, nåddes ändå ett visst mått av avslutning.
Hunter Scott, en sjätteklassare i mellanstadiet, valde historien om Indianapolis som ett historieprojekt, och hans arbete blev en katalysator för omprövningen av McVays tjänstgöring. Michael Monroney, lobbyist i kongressen och son till en tidigare senator från delstaten Oklahoma, bidrog till att McVays namn kunde rentvås. Flottkapten William Toti, befälhavare på atomattackubåten USS Indianapolis, och senator Bob Smith från New Hampshire, tog 1999 upp frågan i senatens utskott för försvarsfrågor. I oktober 2000 antog USA:s kongress en resolution som frikände McVay från oaktsamhet eller felaktigheter i samband med förlisningen av den tunga kryssaren.
TuSS Indianapolis ligger på mer än 5.400 meters djup under ytan i Filippinska havet. Vraket upptäcktes 2017 under sökinsatser som leddes av entreprenören och före detta Microsoft-medgrundaren Paul Allen.

Källdokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Ursprungliga sidnummer: 94 - 95
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Spridningsdimensioner: 230 x 297 mm

© Getty Images

Skrivet av Michael E Haskew

Den tunga kryssaren mötte sitt tragiska slut efter att ha levererat komponenter till atombomben med smeknamnet Little Boy

uSS
Indianapolis

Livet och döden för

"Pull qoute Xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxx xxx xxxx xxxxx"

Källdokument: AHB5538.war_ronin.indd
Ursprungliga sidnummer: 92 - 93
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

De 47 rōninernas hämnd väckte några allvarliga frågor om samurajernas krigarkod

Nedan När Kira vägrade att dö med heder genom att ta livet av sig högg Ōishi av hans huvud med samma svärd som hans mästare hade dödat sig själv med

till höger Konst av Tsukioka Yoshitoshi från 1864 föreställande de 47 roninernas nattliga attack

Ovan De 47 ronin inledde sin attack under ett täcke av natt och snö och klättrade upp för murarna till Kiras herrgård, samtidigt som de försökte minimera antalet civila offer

Även om de 47 rōnin hyllades för att ha hämnats sin herre, uppstod det i efterhand en viss debatt om deras handlingar. George Sansom påpekar å ena sidan att Tokugawa "inte kunde förbjuda hämndaktioner som inspirerades av konfucianska ideal om lojalitet och fromhet" Å andra sidan säger han: "Personer som hade för avsikt att utkräva hämnd var tvungna att ansöka om tillstånd från Bakufu, vilket vanligtvis beviljades."
Stephen Turnbull säger att de 47 rōnin väckte reaktioner som sträckte sig från beundran till fördömande: "Hemlighetsmakeriet i deras invecklade plan förvärrade den fullständiga olagligheten och underhandskaraktären i deras handling, som shōgun reagerade korrekt på genom att åberopa landets lag."
Jonathan Clements säger att händelserna skär rakt in i kärnan av samurajernas värderingar: "Fåtöljkritiker, och det var i stort sett alla i Japan, hade alla en åsikt om operationen. Borde de ha slagit till tidigare?" Vad hade hänt om målet hade dött av sjukdom under den två år långa planeringsfasen, frågar han sig? "Borde de ha varit mer öppna med det? Var de alla offer för Tokugawa-systemet, fångade i en serie händelser som satts i rörelse av korrupta tjänstemän?" Clements tillägger: "Tokugawas rädsla var att varenda möjlig konfrontation i Japan riskerade att avgöras med hjälp av slagfältsregler."
Avsnittet var en obehaglig påminnelse om hur samurajerna, och särskilt Tokugawa, hamnade där de var. "De har tillbringat 100 år med att berätta för alla att samurajer är hedervärda och följer traditioner, och plötsligt är det en fråga om samurajernas heder... och samurajernas tradition, som fortfarande visar sig vara hypervåldsam och mordisk. Det riskerar att göra varje knivhugg i en bakgata till ett hämndmord, varje inbrott till en försvarbar militär aktion, i ögonen på de människor som begår dessa brott."

-

De 47 roninernas hämnd

Källdokument: AHB5538.war_ronin.indd
Ursprungliga sidnummer: 90 - 91
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Nedan Under sina två år av planering lurade Ōishi Kiras spioner genom att besöka barer och bordeller och till och med påstå sig äta fisk på årsdagen av sin mästares död

Nedan höger Efter att ha fått utstå en förolämpning för mycket från hovceremonimästaren Kira Yoshihasa gjorde Asano det fatala misstaget att dra sitt vapen i shōgunens palats

Berättelsen om de 47 rōnin, som först undertrycktes, har blivit en av Japans mest ikoniska berättelser

De 47 rōninernas hämnd omvandlades till ett gripande drama med titeln Chūshingura, De lojala tjänarnas skattkammare. Men till en början kämpade Tokugawa desperat för att undertrycka den och "slog ner" varje pjäs och tryck som skildrade händelsen, säger Jonathan Clements, författare till Japan i krig i Stilla havet: The Rise and Fall of the Japanese Empire in Asia: 1868-1945. Han tillägger "De önskade verkligen att det skulle försvinna, men de var fast i det faktum att den här händelsen verkligen hade inträffat och att den riskerade att inspirera alla att bete sig på samma sätt. Den bästa analogi jag kan komma på är amerikanska vapenlagar.
"Du har den här antika sedvänjan, en 'rätt att bära vapen', som sitter där i samhällsplanen, och alla låtsas att den inte gör så stor skillnad, men den blir bokstavligen ett vapen för tusentals spänningar, konflikter och vendettor i hela landet. Japan har haft ett århundrade av fred, men hela det styrande skiktet är ett samhälle av faktiska krigare, vars jobb tekniskt sett är att döda människor, och de 47 rōnin är en plötslig, skakande påminnelse om vad det är samurajer faktiskt gör."
Pjäsen uppfördes inte på scen förrän den nästan 50 år senare omarbetades till en bunraku-dockteater. "Och även då låtsas författarna att den beskriver händelser som ligger hundratals år bakåt i tiden i ett försök att komma runt censuren", säger Clements. Senare omarbetad till en kabuki-pjäs, Chūshingura har sedan dess blivit en av Japans mest älskade berättelser, skildrad i litteratur, tv, anime och till och med i en filmatisering från 2013 med Keanu Reeves i huvudrollen.

Stephen Turnbull, expert på japansk historia, beskriver hur en "kosmopolitisk kultur" blomstrade i huvudstaden Edo (Tokyo) asamtidigt som ekonomin blomstrade. Turnbull reflekterar över dessa tider och förklarar: "När en samuraj var i tjänst där dolde hans uppvisning av överflödig militär makt det tillstånd av förnäm fattigdom som många av dem hade sjunkit ner i, tillsammans med deras en gång så exklusiva kampsportstraditioner. Vanliga människor bar nu svärd i öppet trots mot lagen, medan teatrar satte upp pjäser vars intriger hånade samurajernas en gång så ädla tradition."
In sin bok En kort historia om samurajernasätter historikern Jonathan Clements scenen: "Som en del av Tokugawa-tidens ändlösa rundor av ceremonier och artighetsvisiter beordrades Asano Naganori, den unge feodalherren över Akō-domänen, att underhålla sändebud i Edo som nyss anlänt från Kyōto - som fortfarande var den officiella huvudstaden. Som en del av förberedelserna fick han instruktioner av Kira Yoshinaka - historiskt känd som Yoshihasa - en av Shōguns högt uppsatta tjänstemän. Männen verkar inte ha kommit överens, och mellan raderna kan man läsa att Kira förväntade sig betydande mutor och arvoden från Asano, trots att det var hans jobb att instruera honom."
Asano och Kira var samurajer av mycket olika slag. Efter att ha ärvt sin domän vid åtta års ålder beskrev de tidiga rapporterna enligt Turnbull den 34-årige Asano "som intelligent och sträng men mycket njutningslysten i stället för att ägna sig åt den nyktra regeringsverksamheten". Han sades inte heller ha visat några litterära eller militära färdigheter, och hade "en betydande sexuell aptit", och befordrade förmodligen tjänare baserat på deras framgångar med att skaffa kvinnor åt honom.
Kira, å andra sidan, var medlem av en exklusiv grupp av "höga familjer" som ansvarade för att övervaka Tokugawas ceremoniella frågor. År 1701 hade 60-åringen tjänat de olika shōgunerna som en "ytterst pålitlig mästare på hovceremonier" under fyra decennier. Turnbull tillägger: "Man kan lugnt anta att en man i den positionen inte gärna lät sig luras. När Yoshihisa därför ställdes inför uppgiften att undervisa en ung daimyo i etikett, för vilken hovceremonielet var mycket mindre intressant än hovdamerna, och en man som verkade okunnig om de mest grundläggande kunskaperna men som ändå hade en inkomst som var elva gånger högre än hans gamla lärare, skulle hans självbehärskning testas till det yttersta."
Clements säger att Kira "behärskade den spydiga kommentarens konst" och kan ha gjort "en anspelning för mycket om Asanos landstillhörighet" Den 21 april 1701, under en konfrontation i Edoslottets tallkorridor, säger Clements att "Kira gick för långt" och provocerade en rasande Asano att dra sitt korta wakizashisvärd - den enda typ av svärd som var tillåten i palatset - och hugga honom i ansiktet. Asano vrålade, med anspelning på deras fientligheter: "Har du glömt mitt senaste gräl?"
Aven om såret var lindrigt och männen genast skiljdes åt av vakter, var det ett brott att dra vapen i shōgunens palats, oavsett orsak. Asano hade begått ett ödesdigert misstag, ett misstag som löstes med stor brådska: attacken ägde rum runt middagstid, Asano greps klockan 13.00 och klockan 16.00 beordrades han att ta livet av sig genom en rituell bukskärning, så kallad seppuku. Klockan 18.00 tog Asano sitt eget liv. Han delade det öde som drabbade alla besegrade eller skamfilade hushåll, hans landområden togs ifrån honom och hans anhängare blev utstötta och blev vandrande samurajer utan mästare, kända som "rōnin" eller "vågornas män".
On av de oavsiktliga konsekvenserna av den varaktiga fred som Tokugawa inledde var ett överskott av dessa herrelösa samurajer. Oavsett om deras herrar hade besegrats i krig eller helt enkelt blivit utfattiga, ökade antalet arbetslösa samurajer över hela landet. Medan många hängde upp sina svärd för att bli munkar eller köpmän, strövade andra omkring på landsbygden som kringflackande banditer, (som beskrivs av Kenneth Henshall i hans A History of Japan: Från stenålder till supermakt).
In tidigare tider kunde man förvänta sig att samurajer skulle följa sina mästare in i döden - en praxis som kallas junshi. När Hōjō-klanen störtades 1333 sades 6 000 anhängare ha tagit livet av sig. Tokugawa såg det som en dyrbar resursförlust och förbjöd lagen 1663 och tillämpade den så strikt att när en vasall till Okudaira Tadamasa tog livet av sig efter sin herres död, avrättades två av hans barn och flera släktingar förvisades.
Hör en samuraj vars herre hade blivit förorättad fanns det dock en annan hedervärd väg att gå: katakiuchi - vendettan. George Sansom, författare till En historia om Japan, 1615-1867förklarar: "Det första fallet av katakiuchi under Edo-perioden var mötet i Igagoe 1634, mellan Watanabe Kazuma och Kawai Matagorō, som hade mördat Kazumas far. Kazuma, åtföljd av en svåger och två unga samurajer, förföljde Matagorō och mer än ett tjugotal av hans släktingar till ett ensligt bergsområde i provinsen Iga. Kazumas lilla grupp besegrade sina fiender och Matagorō dödades."
Aså snart Asanos slottsherre Ōishi Yoshio fick höra talas om sin herres död stängde han slottet som beordrat, upplöste soldaterna och överlämnade nycklarna till den nye herren som utsetts av shōgunatet. Clements reflekterar: "Där det en gång kunde ha blivit krig var Tokugawa-styret det högsta och en lord kunde avsättas genom ett enkelt dekret." Talande nog valde dock varken Ōishi eller hans kamrater att ta livet av sig. De hade något annat i åtanke..
Aven om Ōishi hade uppfyllt sin plikt mot shōgun hade han en större plikt att uppfylla: att hämnas övergreppen mot sin herre Asano. Att välja självmord före att rentvå sin herres namn var otänkbart. Så tillsammans med dussintals följeslagare tog han sig ner i den undre världens skuggor och började långsamt planera sin hämnd. Han var angelägen om att behålla överraskningsmomentet och avväpna sina fiender från alla misstankar och började därför spela "method acting". Under de kommande två åren spelade Ōishi rollen som en typisk utstött samuraj och drack på Kyōtos sjaskigaste barer och bordeller. Utåt sett verkade det som om han helt enkelt hade gett upp allt. Han skilde sig till och med från sin fru och förnekade sina barn - men i själva verket var det för att skydda dem från konsekvenserna av hans framtida handlingar.
Clements beskriver hur planen kom till stånd: "Långsamt samlades de 47 rōninerna i Edo. En gifte sig med dottern till den man som hade byggt Kiras hus och fick på så sätt tillgång till ritningarna för herrgårdens insida. Andra smugglade i hemlighet in vapen i Edo." Efter två års väntan, under vintern 1702/03, i skydd av natt och snöfall, genomförde mördarna en nattlig räd mot Kiras slott. Turnbull berättar att Ōishi under en dramatisk minnesstund utropade: "Vårt hat mot vår herres svurne fiende har hopat sig som denna vita snö. I kväll anfaller vi för att hämnas vår herre. Vi kommer att behöva tillräckligt med kraft för att flytta ett berg. Den rena snön kommer både att torka bort vår skam och dämpa våra röster."
Asamurajerna anföll både den främre och den bakre porten samtidigt och klättrade upp för murarna med stegar, innan de bad de omgivande herrgårdarna att inte ingripa i vad som var en vendetta riktad mot en enskild person. Angriparna lämnade kvar bågskyttar för att slå ner alla som försökte slå larm, och fortsatte framåt och hamrade på ett genialt sätt in järnklämmor i dörrkarmarna till de långa baracker som hyste den stora majoriteten av Kiras sovande ashigaru-soldater - och stängde in dem. Därmed återstod bara elitsamurajerna i själva herrgården att ta itu med.
Clements tillägger: "Flera av Ōishis män fick i uppdrag att säkra bärarna, grannarna och tjänarna, inte med våld utan genom att helt enkelt meddela att samurajerna var ute i ädelt ärende och att inga icke-stridande behövde skadas."
Anär Ōishi slog på sina krigstrummor rusade han och hans män in i herrgården och utbröt kaotiska strider med Kiras tappra försvarare. I kaoset som följde dödades 17 av Kiras män och 22 sårades - anmärkningsvärt nog skadades ingen av de 47 rōnin allvarligt. Medan hans män dog runt omkring i heroiska strider till döds flyddeflydde Kira själv genom en dold dörr, med Ōishi i hälarna. När Ōishi äntligen hade hunnit ifatt sin fiende höll han upp en lykta mot sitt ansikte och avslöjade det distinkta ärr som hans mästares klinga hade lämnat efter sig.
Som Kira föll på knä och bugade erbjöd Ōishi honom chansen att sona genom att utföra seppuku. När han vägrade tog Ōishi genast tag i hans hår, släpade upp honom och högg av hans huvud, förmodligen med samma klinga som hans herre hade använt för att döda sig själv.
Anär de gick därifrån släckte rōnin lamporna i huset för att undvika att tända en eld och bar sedan Kiras huvud till sin mästares grav. När de kom fram till zentemplet Sengakuji hade ryktet redan spridit sig och de fick ett hjältevälkomnande av de lokala stadsborna. Senare överlämnade de sig själva till myndigheterna och skickade bara en överlevande till Asanos tidigare domän för att sprida ryktet.
Thändelserna försatte Tokugawa-myndigheterna i en obekväm situation. "Samurajerna hade uppfört sig oklanderligt enligt samurajtraditionen, men de hade också trotsat ett shōgunalt förbud", skriver Clements och tillägger "Edos lokalbefolkning gjorde det inte lättare för sig. De uppvaktade shōgun å Ōishi och hans mäns vägnar och påpekade hur trogna de var mot samurajernas vagt definierade hederskodex. Till slut beordrade shōgun att rōnin i stället för att dömas till dödsstraff som vanliga mördare skulle erbjudas möjligheten att utföra seppuku som en gest av respekt."
Asom väntat verkställde krigarna, förutom den ensamme budbäraren - som skonades - domen med brådska och heder. I processen rentvådde de sin herres namn, vilket ledde till att hans hus kunde återupprättas, med en minskad förläning.
Clements säger att historien har vuxit med varje berättelse: "Författare som skriver om 47 rōnin tenderar att fokusera på taktiken och fakta i själva vendettan, och inte på det hemska, ofrånkomliga system som drev dessa män till att agera som de gjorde. Ōishi agerade som han gjorde och Kira agerade som han gjorde [delvis på grund av] denna enorma långa kedja av skyldigheter, regler och mutor som regelbundet skickar hela arméer av män runt om i Japan för att stå vakt vid shōgunens palats, för att hålla dem upptagna och i lydnad till killen som styr landet. Men [shōgun] gör det bara för att han har den här typen av nödgeneralskap som han egentligen inte borde ha efter 100 år utan ett krig att utkämpa.
"Men det var också därför den hade en sådan resonans i Edo Japan, eftersom de 47 rōnin var en påminnelse om Tokugawa-samhällets grundvalar. De blir en symbol för den press som alla utsätts för, män på gränsen som inte ser sig ha något annat alternativ. Och det finns en fråga som hänger kvar under de kommande 150 åren: tänk om Tokugawa är skurkarna? Tänk om allt detta är deras fel? Tänk om hela systemet är en bluff och vi egentligen borde oroa oss mer för modernisering och utländska hot och allt annat som så småningom bubblade upp till ytan i Meijirestaurationen 1868, som naturligtvis framställdes som ett gäng samurajer som störtade systemet på grund av sin uttalade lojalitet mot det."

Källdokument: AHB5538.war_ronin.indd
Ursprungliga sidnummer: 88 - 89
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Skrivet av Hareth Al Bustani

n I januari 1703 var Japan bara några dagar från att fira ett sekel av Tokugawa-regim när en incident inträffade som hotade att ifrågasätta hela systemet.After att i åratal ha väntat i skuggorna kom en grupp samurajer fram ur sina gömställen för att slå ner den man som var ansvarig för deras herres död. Dådet försatte Tokugawa i en oerhört besvärlig situation och kastade ett fult ljus på hyckleriet i den krigarkod som låg till grund för deras auktoritet.
Tåra år tidigare, 1701, hade Japan efter år av blodsutgjutelse och kaos upplevt en period av fred och välstånd som aldrig tidigare skådats. Efter att ha enat Japan hade Tokugawa gjort slut på den eviga krigföringen och inlett en ny era av besatt kontroll. Även om landet fortfarande styrdes av en militärdiktator - shōgun - och samurajerna fortfarande härskade över köpmän, hantverkare och bönder, hade freden förvandlat krigare till aristokrater.

År 1703, efter ett århundrade av fred, chockade ett gäng samurajer Japan med ett självmordsuppdrag att hämnas sin vanärade herre

Källdokument: AHB5538.kvinnor_intro.indd
Ursprungliga sidnummer: 84 - 85
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm

Källdokument: AHB5538.brott_intro.indd
Ursprungliga sidnummer: 84 - 85
Original Master Pages: A-Master - A-Master
Uppslagets mått: 230 x 297 mm